Постанова 
Іменем України
 
28 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 718/785/17
провадження № 61-41920св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                   Кузнєцова В. О., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Нижньостановецька сільська рада Кіцманського району Чернівецької області,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Саламандиком Андрієм Івановичем, на постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року в складі колегії суддів: Половінкіної Н. Ю., Кулянди М. І., Одинака О. О., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, у якому просила визнати за нею право власності на будівлю магазину літ. А, загальною площею 38,70 кв. м, основною - 25,40 кв. м, допоміжною - 13,30 кв. м, навіс літ. Б, що розташовані по АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що вона є власником земельної ділянки, площею 0,187 га, по АДРЕСА_1 , на якій побудована будівля магазину роздрібної торгівлі. 
Будівництво магазину з навісом проведено з дотриманням архітектурно-будівельних, санітарно-технічних та протипожежних вимог, що підтверджується технічним висновком про стан будівельних конструкцій. 
Посилаючись на те, що магазин є самочинним будівництвом, яке не порушує права інших осіб, ОСОБА_1 просила задовольнити позовні вимоги. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на будівлю магазину літ. А, загальною площею 38,70 кв. м, основною -                             25,40 кв. м, допоміжною - 13,30 кв. м, навіс літ. Б, що розташовані по                          АДРЕСА_1 .
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач відповідно до частини четвертої статті 174 ЦПК України                         (2004 року) визнав позов. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області задоволено, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на магазин відповідно до статті 376 ЦК України. Питання щодо визнання права власності на самочинне будівництво не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
При цьому апеляційний суд врахував, що керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області належно обґрунтував підстави для звернення з апеляційною скаргою.
Короткий зміст вимог касаційної скаргита узагальнення її доводів
 
У серпні 2018 року представник  ОСОБА_1 - адвокат                                     Саламандик А. І. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду апеляційну скаргу керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області, який, звертаючись до суду, пропустив строк на апеляційне оскарження. Самочинне будівництво не порушує права територіальної громади Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області, що підтверджується технічним висновком про стан будівельних конструкцій, листом сільської ради та державним актом про право власності на земельну ділянку. 
 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпі 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 25 грудня 2002 року між територіальною громадою                       с. Нижні Станівці в особі Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу будівлі каси автозупинки, площею 9,3 кв. м, що знаходиться по                   АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу Чернівецької області Троянською М. М. 25 грудня                  2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 4233.
 
В 2005 році ОСОБА_1 за вказаною адресою здійснила самочинне будівництво магазину літ. А, загальною площею 38,70 кв. м, основною -                 25,40 кв. м, допоміжною - 13,30 кв. м, навіс літ. Б. 
 
На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня                               2008 року  ОСОБА_1 отримала державний акт від 22 вересня 2008 року  Серії ЯД № 092104 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0187 га, по АДРЕСА_1 .
 
Згідно технічного висновку про стан будівельних конструкцій магазину з навісом по АДРЕСА_1 , виконаного приватним підприємцем ОСОБА_2 , побудований магазин з навісом в основному відповідає будівельним нормам і правилам. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документів, який засвідчує його право власності.
 
Згідно з статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
 
У пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6  «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
У пункті 9 вказаної постанови зазначено, що за загальними правилами кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
 
Враховуючи наведене, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти суд має звертати увагу чи зазначено у позовній заяві обставини щодо звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації та посилання на докази щодо зазначених обставин.
 
Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19) зроблено висновок, що державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку.
 
Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею                392 ЦК України.
 
Встановивши, що визнання права власності на самочинне будівництво, не прийняте в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за                                             ОСОБА_1 права власності на будівлю магазину відповідно до вимог статті 376 ЦК України. 
 
Крім того, виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення зазначеними нормами та нормою статті 331 ЦК України не передбачено.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 з посиланням на те, що апеляційний суд безпідставно прийняв до розгляду апеляційну скаргу керівника Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області, який, звертаючись до суду, пропустив строк на апеляційне оскарження, з огляду на наступне. 
 
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті                            19 Конституції України).
 
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (частина друга статті 4 ЦПК України).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» (тут і надалі у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції, зокрема, з метою захисту загальних інтересів суспільства та держави.
 
За змістом пункту 3 статті 1311 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»прокуратура здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках визначених цим законом.
 
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 56 ЦПК України).
 
За змістом частини третьої статті 24 Закону України «Про прокуратуру»  право її подання на судове рішення в цивільній справі мали прокурор, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурор вищого рівня: Генеральний прокурор, його перший заступник і заступники, керівники регіональних та місцевих прокуратур, перші заступники та заступники керівників регіональних прокуратур.
 
Оскільки апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції подав керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області, вимога частини третьої статті 24 Закону України «Про прокуратуру» була дотримана.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
Отже, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах(постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).
 
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (абзаци перший - другий частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).
 
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 553/2759/18 (провадження                                                                   № 14-643цс19). 
 
У справі, що переглядається, прокурор зазначив підставою для представництва інтересів держави наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів, внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Подаючи апеляційну скаргу, керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області вказував на вчинення ОСОБА_1 дій у вигляді самочинного будівництва, що порушує зазначені вище інтереси держави та територіальної громади, оскільки самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства.
 
Підставою для звернення до суду з апеляційною скаргою керівник Кіцманської місцевої прокуратури Чернівецької області вказав, що Нижньостановецька сільська рада Кіцманського району Чернівецької області самостійно не вжила заходів для оскарження рішення суду першої інстанції.
 
З огляду на викладене Верховний Суд вважає необґрунтованим доводи касаційної скарги про те, що прокурор не мав підстав звернутися з апеляційною скаргою та неможливо встановити, у чому полягають порушення інтересів держави і необхідність їх захисту.
 
Крім того, до апеляційної скарги прокурор додав лист про інформування Нижньостановецької сільської ради Кіцманського району Чернівецької області про представництво інтересів держави у справі шляхом апеляційного оскарження рішення  Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року.
 
Посилання ОСОБА_1 на безпідставне поновлення прокурору строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, оскільки прокурор не брав участі у розгляді справи, а про існування рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 квітня 2017 року довідався лише у квітні 2018 року, що підтверджується листуванням між Нижньостановецькою сільською радою Кіцманського району Чернівецької області та Кіцманською місцевою прокуратурою. 
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження апеляційного суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті                                 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті                                    6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня                       2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Саламандиком Андрієм Івановичем, залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Чернівецької області від 27 червня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді :	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко   В. О. Кузнєцов