Справа № 456/976/19                                        Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С. 
Провадження № 22-ц/811/3706/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області в складі судді Саса С.С. від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року відмовлено в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні.
Дане рішення оскаржила ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Вважає, що виділ відповідачу належної йому частки в натурі неможливий, оскільки будинок є неподільним, так як має один вхід, одну кухню, один санвузол. Спільне володіння і користування спірним будинком також неможливе, оскільки з вини відповідача між останнім та позивачкою склалися неприязні стосунки. Припинення права відповідача на належну йому частку не завдасть істотної шкоди інтересам останнього. Відповідач давно не проживає в спірному будинку, оскільки добровільно обрав інше місце проживання; не приймав та не приймає участі в його утриманні та ремонті будь-яких особистих речей в будинку не зберігає. Також суд не врахував того, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. А таким є житловий будинок загальною площею 72,9 кв.м., житловою - 36,5 кв.м. Отже, у випадку поділу будинку між сторонами відповідно до належних їм часток загальна площа виділеної відповідачу ОСОБА_2 1/5 частки становитиме - 14,6 кв.м. тобто фактично утворяться дві окремі квартири. Звертає увагу, що облаштувати у виділеній ОСОБА_2 частці повноцінне житло (фактично однокімнатну квартиру) з дотриманням існуючих будівельних норм неможливо. Це свідчить про те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі. Відтак, є всі підстави вважати, що за наведених обставин спірний будинок є неподільною річчю в розумінні ч.2 ст. 183 ЦК України, тому призначити з цією метою інженерно-технічну експертизу з метою надання висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна не має потреби, оскільки висновок є очевидним. Окрім цього, у доведеності технічної можливості виділу в натурі частки та наявності такого висновку мав бути зацікавлений відповідач ОСОБА_2 , але останній та його представник не клопотали перед судом про призначення експертизи з означеною метою, оскільки чітко усвідомлювали безперспективність такого клопотання та не бажали нести не це зайві витрати. Зазначає, що представник відповідача, необґрунтовано заперечуючи наданий позивачем Звіт про оцінку майна та стверджуючи те, що запропонована позивачем компенсація є несправедливою та не відповідає ринковій вартості спірного майна, не клопотав перед судом й про призначення експертизи з метою спростування означеного звіту про оцінку спірного майна та визначення справедливої на його думку ринкової вартості такого і компенсації. Відтак, є підстави вважати, що єдине у чому зацікавлений відповідач ОСОБА_2 - це бажання виручити за належну йому 1/5 частину будинку якомога більшу компенсацію, розмір якої є вищим ніж зазначений у наявному звіті чи зміг би визначити експерт у випадку призначення експертизи. Також звертає увагу, що відповідач перебуває у фактичних подружніх стосунках з іншою жінкою, з якою постійно проживає за іншою адресою, їздить з останньою на заробітки за кордон. Відтак, твердження відповідача про те, що припинення права власності на належну йому частку спірного майна завдасть йому істотної шкоди є надуманим та безпідставним. Крім того, вказує, що суд при вирішенні позову не врахував наведені вище обставини справи та особливості об`єкта, який є спільним майном, тому прийшов до хибного висновку про істотність шкоди, яка може бути завдана відповідачу як співвласнику, адже саме те, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, унеможливлює повноцінне спільне володіння і користування нею, натомість виплачена відповідачу компенсація в розмірі ринкової вартості цієї частки жодним чином не порушує його прав та не завдає істотної шкоди його інтересам. Вважає, що сам факт припинення права відповідача на належну йому частку у спільному майні, яким він не користується з лиш йому відомих мотивів, з виплатою справедливої компенсації відповідає вимогам статті 1 Першого протоколу Конвенції з прав та основоположних свобод людини та не порушує принцип мирного володіння майном. 
Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав. 
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 81, ст. 141, ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 321, ч.ч. 1,2,3 ст. 358, ст. 364, ч.1 ст. 365 ЦК України, Постанову Верховного Суду від 15 березня 2018 року, у справі №345/2723/17 (провадження №61/5032св18), п.1.2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 , зареєстрованого 27.04.2001 Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності в рівних долях: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 04.12.2017, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її онука ОСОБА_1 , яке складається з 2/5 часток житлового будинку разом із відповідною часткою належних до нього господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно договору дарування від 22.12.2017 року посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 1/5 частки житлового будинку разом із відповідною часткою належних до нього господарських споруд, який знаходиться на АДРЕСА_1 . На замовлення позивача ОСОБА_1 виготовлено висновок про вартість майна, який виконано ФОП ОСОБА_7 , з якого вбачається, що станом на 04.03.2019 загальна вартість житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами становить 423179,00 грн. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.08.2017 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.07.2019 суд ухвалив зобов?язати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинковолодінням, розташованим в АДРЕСА_1 та зобов?язати ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку та господарських будівель будинковолодіння розташованого в АДРЕСА_1 , а також вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинковолодіння, розташоване в АДРЕСА_1 . Суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 є власником 1/5 частини спірного житлового будинку, в якому він зареєстрований. Іншого жилого приміщення на праві власності або користування не має. Обгрунтовуючи позовні вимоги щодо виділу майна, що є об`єктом права спільної часткової власності, позивач повинен довести технічну можливість виділити частку з відповідного майна, таким обгрунтуванням є висновок судової будівельно-технічної експертизи. Натомість, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо можливих варіантів розподілу спірного жилого будинку з господарськими спорудами, що виключає можливість з`ясувати, чи є технічна можливість виділення частки у спільному майні відповідачу, як окремого об`єкта нерухомого майна. Суд вважав, що у разі задоволення позову ОСОБА_1 буде порушено принцип рівності прав співвласників та справедливості, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Тому, з врахуванням встановлених обставин справи припинення права власності ОСОБА_2 на 1/5 частину спірного житлового будинку може завдати істотної шкоди його інтересам, оскільки іншого житла на праві власності він не має і буде позбавлений житла, а за запропоновану компенсацію такого житла не набуде. З урахування вище викладеного, припинення права власності ОСОБА_2 на 1/5 частину спірного будинку завдасть йому істотної шкоди, буде порушено його право на житло, а тому суд вважав необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважав, що судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору у розмірі 846,35 грн. не підлягають відшкодуванню.
Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції - немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.
       14.03.2019р. ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила ухвалити рішення, яким припинити право відповідача ОСОБА_2 на 1/5 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач є її батьком. На підставі свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних долях належав житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті дідуся ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_3 позивач успадкувала 2/5 частки вищевказаного житлового будинку. Згідно договору дарування від 22.12.2017 мати позивача ОСОБА_5 подарувала позивачу свою 1/5 частку вказаного житлового будинку. На даний час позивачу належить 4/5 частки, а відповідачу 1/5 частка спірного житлового будинку, який загальною площею 72,9 кв.м., житлова площа - 36,5 кв.м., кухня - 13,3 кв.м., кімната - 18,1 кв.м., кімната - 18,4 кв.м., кладова - 8,5 кв.м., коридор - 9,9 кв.м., кладова - 4,7 кв.м. Згідно ст. 365 ЦК України, 1/5 частка будинку є незначною і ніяк не може бути виділена в натурі, оскільки частка відповідача від цілого будинку становить 14,6 кв.м. та 7,3 метра житлової площі. Будинок є неподільним, адже має один вхід, одну кухню та один санвузол. Спільне володіння і користування спірним будинком є неможливим, оскільки між сторонами склалися неприязні стосунки, відповідач влаштовує скандали, що негативно відображається на малолітньому синові позивача. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львіської області від 11.08.2017 шлюб між матір`ю позивача ОСОБА_5 та відповідачем розірвано. З того часу, відповідач проживає за іншою адресою, а мати позивача проживає у даному будинку. Відповідач ніколи не приймав участі ні у ремонті будинку, ні в придбанні будь-якого обладнання чи речей. Згідно висновку про вартість майна від 04.03.2019 вартість спірного будинку становить 423179,00 грн., тобто 1/5 частка становить 84635 грн., яку позивач згідна сплатити відповідачу.
       Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, - на підставі свідоцтва серії НОМЕР_1 , зареєстрованого 27.04.2001 Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності в рівних частках: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.2017, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., спадкоємцем майна ОСОБА_3 є її онука ОСОБА_1 , яке складається з 2/5 часток житлового будинку разом із відповідною часткою належних до нього господарських споруд, що знаходиться по АДРЕСА_1 та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Згідно договору дарування від 22.12.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 1/5 частки житлового будинку разом із відповідною часткою належних до нього господарських споруд, який знаходиться на АДРЕСА_1 .
Тобто на даний час позивачка є власницею 4/5 частин вказаного будинку, відповідачу ж належить його 1/5 частина. 
На замовлення позивачки ОСОБА_1 також виготовлено висновок про вартість майна, який виконано ФОП ОСОБА_7 , з якого вбачається, що станом на 04.03.2019 загальна вартість житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами становить 423179,00 грн.
Крім цього, рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.07.2019 року зобов?язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинковолодінням, розташованим в АДРЕСА_1 та зобов?язано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 надати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей будинку та господарських будівель будинковолодіння розташованого в АДРЕСА_1 , а також вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинковолодіння, розташоване в АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:
1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;
2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування майном є неможливим;
4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Крім цього, згідно п.п. 35-37 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» від 21.12.2010 року (заява №35041/05): «З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany) [ВП], NN 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. Однак, за твердженням Уряду, воно не становило "позбавлення" заявника майна. Суд зауважує, що за рішеннями національних судів, винесених в ході розгляду спору між приватними сторонами, заявник втратив право на частку у квартирі. Той факт, що тими самими рішеннями йому було присуджено компенсацію за таку втрату, не має значення для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ) (див., наприклад, рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" ( 974_595 ) (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило "позбавлення" майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ). Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 
Відповідно до п. 38 вказаного Рішення: «Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу ( 994_535 ), коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece) [ВП], N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (див. згадане вище рішення у справі "Україна-Тюмень" проти України" ( 974_595 ), п. 49).
Вказані пункти Рішення Європейського суду з прав людини, а також рішення суду в цілому в контексті даної справи слід розуміти так, що позбавлення особи майна є втручанням у її право на майно (право власності) та відповідно повинно здійснюватись відповідно до закону, повинно переслідувати легітимну (законну) мету в суспільних інтересах та повинен бути дотриманий справедливий баланс між інтересами суспільства та необхідністю дотримання права особи на приватну власність, що є фундаментальним правом людини.
Відповідно до цієї норми позивач повинен внести на депозитний рахунок суду суму, що еквівалентна вартості частки спільного майна на час розгляду справи та суд може позбавити відповідача його частки в майні, що є втручанням у його право на майно та може мати місце лише із застосуванням принципу пропорційності, про що йшлося вище, - поряд із чітким дотриманням вимог відповідного якісного закону, переслідуючи законну мету в інтересах суспільства, про що йдеться у згаданій нормі. Тобто з метою: вирішення реального спору між сторонами (спільне володіння і користування є неможливим); неможливості вирішення його у інший спосіб (річ є неподільною, частка не може бути виділена в натурі); крім цього таке позбавлення не завдаватиме значної шкоди відповідачу (частка є незначною, припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї) та лише із наданням відповідної, належної компенсації за позбавлення такої частки, що відповідає реальній вартості частки на час розгляду справи (вирішення питання про позбавлення співвласника його частки).
Однак, як вбачається з матеріалів справи - 1/5 частину спірного будинку не можна вважати незначною часткою будинку, оскільки така становить, як вказує сама позивачка, 7,3 кв.м. житлової площі будинку та 14,6 кв.м. загальної площі будинку, що слід вважати цілком достатніми площами для проживання однієї особи.
Крім цього, слід вказати і про те, що відповідач не згідний на отримання компенсації вартості своєї частки, бажає особисто користуватись належним йому на праві власності майном та вживає заходів щодо усунення йому перешкод у користуванні власністю, які вчиняються іншим співвласником (позивачем) та іншими особами, про що звертався до суду з позовом.
Крім цього, припинення права власності на 1/5 частку у спільному майні слід вважати завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки вказане майно є його єдиною власністю та єдиним місцем проживання, можливість ж придбання за надавану йому компенсацію повноцінного житла слід вважати недоведеним.
Доводи позивачки про неможливість виділення належної відповідачу частки у натурі в окреме жиле приміщення не слід вважати доведеними належними та допустимими доказами.
Крім цього, ця обставина, навіть на умови доведеності, не є безумовною підставою, що свідчить про можливість примусового припинення права власності відповідача на частину належного йому спірного будинку, враховуючи, також, і заподіювану таким припиненням шкоди відповідачу.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

                                               п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
               Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                                               Я.А. Левик

Судді:                                                                         Л.Б. Струс
       
                                                                                                                М.М. Шандра