Ухвала
Іменем України 
 
18 червня 2020 року
м. Київ
 
справа №127/31956/19
провадження № 51-2819ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу цивільного відповідача ПАТ «Страхова Група ТАС» на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами. Відповідно до ст. 75 КК його звільнено від відбуття покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
 
Стягнуто з ПАТ «Страхова Група ТАС»  на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 99 000 грн.
 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 18 травня 2020 року апеляційну скаргу цивільного відповідача ПАТ «Страхова Група ТАС» на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
 
Висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, які наведено у вироку, ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності, є обґрунтованим і не оспорюються в касаційній скарзі.
 
Зі змісту касаційної скарги представника цивільного відповідача убачається, що вінставить вимогу про скасування судових рішень в частині вирішення цивільного позову на користь ОСОБА_5 через порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує про необґрунтоване задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, оскільки прийняте судами рішення порушує приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який передбачає обов`язок потерпілого чи іншої особи на звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування.  
 
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
 
Як убачається з вироку місцевого суду, рішення щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 99 000 грн із ПАТ «Страхова Група ТАС» на користь ОСОБА_5 суд прийняв на підставі вимог статей 127 – 129 КПК, положень статей 22, 1166 Цивільного кодексу України і статей 76, 81 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Вирішуючи питання щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, місцевий суд правильно зазначив, що обов`язок відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі коли йдеться про вчинення злочину передбаченого ст. 286 КК обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. 
 
Відповідно до висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 456/4621/16-к від 19 червня 2019 року застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.
 
Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК.
 
Положення ч. 1 ст. 128 КПК дають можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а положення ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладають обов`язок відшкодування такої шкоди. 
 
Таким чином, для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, попереднє звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим.
 
У касаційній скарзі представника цивільного відповідача не наведено доводів щодо порушення судом першої інстанції визначеного кримінальним процесуальним законом порядку розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні або неправильного застосування норм кримінального та цивільного законодавства.
 
Доводи представника цивільного відповідача у касаційній скарзі в частині безпідставного стягнення матеріальної шкоди оскільки порушують приписи Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є аналогічні за змістом доводам у його апеляційній скарзі, які відповідно до ст. 404 КПК апеляційний суд належно перевірив, тому вмотивовано з дотриманням приписів ст. 419 КПК відмовив у задоволенні скарги в цій частині. 
 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено,          а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Оскільки інших реальних доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень цивільний відповідач у касаційній скарзі не навів, а з наведених у ній мотивів та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити цивільному відповідачу ПАТ «Страхова Група ТАС» у відкритті касаційного провадження.

 
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цивільного відповідача ПАТ «Страхова Група ТАС» на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                               ОСОБА_2                                 ОСОБА_3