П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  727/8677/19 
Головуючий у 1-й інстанції:  Слободян Г.М. 
          Суддя-доповідач:  Смілянець Е. С. 

02 квітня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Охрімчук І.Г. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Соляра Дмитра Віталійовича  на  рішення   Шевченківського районного суду м. Чернівці  від  25 жовтня 2019 року та додаткове рішення від 15 листопада 2019 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського інспектора роти №1 БУПП в Чернівецькій області сержанта  поліції Соляра Дмитра Віталійовича про  визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення АПО18 №209828 від 06.08.2019 року, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся в Шевченківський районний суд м. Чернівці із позовною заявою до поліцейського інспектора роти №1 БУПП в Чернівецькій області сержанта поліції Соляра Д.В. (відповідача) про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення АПО18 №209828 від 06.08.2019, передбаченого ст.178 ч.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно якої накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85,00 грн; закриття провадження по справі.
Шевченківський районний суд м. Чернівці рішенням від 25.10.2019 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем належним чином не задокументовано факт порушення позивачем вимог ст.178 ч.1 КУпАП, а надана постанова АПО18 №209828 по справі про адміністративне правопорушення від 06.08.2019 року не є належними та допустимими доказами вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, через що висновки про описані обставини в постанові не засновані на жодному з доказів, джерела яких перелічені в ст.251 КУпАП.
30.10.2019 позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник, адвокат Вакарчук В.І. звернулися в Шевченківський районний суд м. Чернівці із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки при ухваленні рішення не було вирішено питання пов`язані з витратами на правову допомогу, понесених позивачем по справі.
Шевченківський районний суд м. Чернівці додатковим рішенням від 15.11.2019 заяву задовольнив. Своє рішення мотивував тим, що позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник, адвокат Вакарчук В.І. подали підтверджуючі докази надання правової допомоги, зокрема: договір про надання правової допомоги від 12.08.2019 року, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2019; акт виконаних робіт №1 від 25.10.2019, відповідно до якої виконавцем правової допомоги протягом 6 годин надано та виконано роботи на загальну суму 6000,00 грн.; квитанцію від 12/08/19-1 від 25.10.2019, відповідно до якої позивач сплатив за надання правової допомоги кошти в сумі 6000,00 грн., а тому заяву позивача слід задовольнити.
Не погоджуючись з рішеннями суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що задоволення позову у даній справі є незаконним у зв`язку із невірним застосуванням норм права та необґрунтованим у зв`язку із неповним з`ясуванням норм права. Вважає, що задовольняючи заяву та приймаючи додаткове рішення судом першої інстанції не було повідомлено відповідача по справі, а позовна заява не містила надані докази про відшкодування витрат на надання правової допомоги. Вважає, що витрати на правову допомогу у конкретній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, що підтверджено аналогічними висновками Верховного Суду в постанові від 24.01.2019 у справі №716/155/17.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові від 16.05.2019 №823/2638, надані позивачем договір про надання правової допомоги, рахунок за наданні послуги з описом наданих послуг та вартості кожної з них окремо, а також кількість годин, витрачену на кожну з цих послуг та квитанція про оплату цих послуг є належними та достатніми доказами для стягнення понесених витрат. Вважає, що у разі якщо договором не передбачено складення акту виконаних робіт, то сам факт виставлення рахунку клієнту та його оплата свідчать про прийняття цих послуг. 
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення 06.08.2019 поліцейським інспектором роти №1 БУПП в Чернівецькій області сержантом поліції Соляр Д.В., відносно ОСОБА_1 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення передбаченого ст.178 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 85,00 грн. (а.с.6).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, відповідно до ст. 7 КпАП України, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Згідно ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За змістом ч.1 ст. 178 КпАП України особа притягається до адміністративної відповідальності у зв`язку з розпиванням пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в інших заборонених законом місцях, крім підприємств торгівлі і громадського харчування, в яких продаж пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв на розлив дозволена відповідним органом місцевого самоврядування, або поява в громадських місцях у п`яному вигляді, що ображає людську гідність і громадську мораль.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері громадського порядку.
Об`єктивна сторона правопорушення полягає у розпивання алкогольних напоїв у громадських місцях і появі в громадських місцях у п`яному вигляді. Громадське місце - це частина будь-якої споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КпАП України).
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з частиною першою статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Відповідно до ст. 222 КпАП України, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
За змістом ст.18 ч.1 п.1-2 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.
Відповідно до п. 2 частини 1 ст. 40 Закону України “Про національну поліцію” встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Як встановлено судом першої інстанції єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення: вживання спиртних напоїв в громадському місці, порушення ст.178 ч.1 КУпАП. Однак, зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядатися як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові.
Також, виносячи оскаржувану постанову, відповідач повинен був дотримуватись вимог статей 251, 254, 283 КУпАП і прийняти повне, законне і обґрунтоване рішення (постанову), зміст якого не викликав би сумніву у його достовірності, неупередженості, добросовісності та розсудливості. Однак, процес розгляду справи не відповідав вимогам ст. 279 КУпАП, обставини передбачені ст. 280 КУпАП не з`ясовувалися, не враховано те, що позивач вину не визнав, не роз`яснено позивачу право мати адвоката, не в повному обсязі та не об`єктивно досліджено, не враховано всіх обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.75 КАС України достовірним є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а ч.1, 2 ст.76 КАС України передбачає, що достатнім є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та суд вирішує питання про достатність доказів відповідно до свого внутрішнього переконання.
Натомість, оскаржувана постанова у відповідності до вимог ст. 283 ч. 3 КУпАП не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис події проступку, відповідачем до матеріалів справи не надано належних доказів, зокрема, відеозапис, який свідчить про порушення позивачем ОСОБА_1 вимог ст. 178 ч. 1 КУпАП на вказаному у постанові відрізку ділянки дороги по вул. Героїв АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 м. Чернівці.
Отже, відповідачем належним чином не задокументовано факт порушення позивачем вимог ст. 178 ч. 1 КУпАП, а надана постанова АПО18 №209828 по справі про адміністративне правопорушення від 06.08.2019 не є належними та допустимими доказами вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, через що висновки про описані обставини в постанові не засновані на жодному з доказів, джерела яких перелічені в ст.251 КУпАП.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення та правомірності винесення оскаржуваної постанови АПО18 №209828 по справі про адміністративне правопорушення від 06.08.2019 року, якою поліцейським інспектором роти №1 БУПП в Чернівецькій області сержанта поліції Соляр Д.В. накладено адміністративне стягнення в розмірі 85,00 грн. по справі про адміністративне правопорушення від 06.08.2019 року, а тому, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягали задоволенню у відповідності до п.3 ст.286 ч.3 КАС України.
При цьому, зазначені висновки суду першої інстанції не спростовані відповідачем в апеляційній скарзі.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ст. 271 КАС України у справах, зокрема,   визначених ст. 286   цього Кодексу, суд проголошує повне судове рішення. Копії судових рішень у справах, визначених цією статтею, невідкладно видаються учасникам справи або надсилаються їм, якщо вони не були присутні під час його проголошення.
Згідно п.3 ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.3 ст.252 КАС України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
З додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці, встановлено що 30.10.2019 позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник, адвокат Вакарчук В.І. звернулися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки при ухваленні рішення не було вирішено питання пов`язані з витратами на правову допомогу, понесених позивачем по справі.
Також зазначено, що представник відповідача в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись судом про дату, час та місце розгляду заяви, клопотань про відкладення розгляду заяви від них не надходило.
Однак, з матеріалів справи встановлено, що 25.10.2019  судом першої інстанції зареєстровано заяву про надання остаточного розрахунку витрат, пов`язаних із розглядом справи (а.с.23).
При цьому, позовна заява ОСОБА_1 не містить клопотань про відшкодування витрат пов`язаних із наданням правової допомоги.
Натомість, в матеріалах справи відсутні відомості про належним чином повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду заяви позивача про відшкодування витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, що свідчить про порушення норм процесуального законодавства. 
Слід також зазначити, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1- 3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Згідно з ч. 5, 7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Аналіз наведених правових норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації виключно стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За приписами ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник, адвокат Вакарчук В.І. подали підтверджуючі докази надання правової допомоги, зокрема: договір про надання правової допомоги від 12.08.2019, додаток №1 до договору про надання правової допомоги від 12.08.2019; акт виконаних робіт №1 від 25.10.2019, відповідно до якої виконавцем правової допомоги протягом 6 годин надано та виконано роботи на загальну суму 6000,00 грн.; квитанцію від 12/08/19-1 від 25.10.2019, відповідно до якої позивач сплатив за надання правової допомоги кошти в сумі 6000,00 грн.
Однак, згідно постанови про адміністративне правопорушення серії АПО18 №209828 від 06.08.2019, розмір адміністративного стягнення становив 85 грн., що в сімдесят разів менше за суму понесених позивачем витрат на отримання правової допомоги.
Згідно акту виконаних робіт №1 від 25.10.2019 (а.с.37) перелік наданої правничої допомоги адвокатом Вакарчуком В.І. в справі №727/8677/19 становив 6 годин, а саме: усна консультація - 2 години; вивчення документів, ознайомлення з матеріалами справи - 1 година; підготовка та складання адміністративного позову  - 2 години; складання клопотання про виклик свідка - 30 хвилин; представництво інтересів замовника в судових засіданнях - 30 хвилин.
При цьому, вищезазначена справа про адміністративне правопорушення за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами та законодавством, яке регулює спірні правовідносини, підлягає вирішенню з особливостями, визначеними ст. 286 КАС України,  не є складною і не потребує глибокого вивчення правової бази та судової практики, а судові засідання суду першої інстанції проводилися без виклику свідків та за відсутності представника позивача.
Аналіз наведених приписів свідчить про те, що у разі недотримання вимог щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із наведеними у частині 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України критеріями суд вправі зменшити розмір витрат на правничу допомогу за клопотанням іншої сторони.
Тобто, положення частин 5, 6, та 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України застосовуються у тих випадках, коли адвокатом надавались послуги (виконувались роботи), проте розмір таких неспівмірний із деякими критеріями.
Суд апеляційної інстанції, враховуючи положення глави 6 КАС України, зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі та в підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.
Аналогічна правова позиція щодо вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката викладена у постанові Верховного Суду від 29.10.2019 року у справі 826/1340/17.
При цьому, колегія суддів вважає, що квитанція від 12/08/19-1 від 25.10.2019, видана адвокатом Вакарчуком В.І., відповідно до якої позивач сплатив за надання правової допомоги кошти в сумі 6000,00 грн, є неналежним доказом по справі, оскільки зазначена квитанція не підтверджена відомостями з банку чи касовою книгою.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України", оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, суд виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy), №34884/97).
У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі “Іатрідіс проти Греції” (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Колегія суддів, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Вказана правова позиція відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 15.03.2019 року по справі № 826/7778/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.
Підсумовуючи викладене вище судова колегія вважає, що позивачем не обґрунтовано та не доведено здійснення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн. при розгляді даної справи, а тому  в їх стягнені необхідно відмовити.

У силу  п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі  ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено додаткове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового рішення  про відмову у задоволенні заяви.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції Соляра Дмитра Віталійовича задовольнити  частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського інспектора роти №1 БУПП в Чернівецькій області сержанта  поліції Соляра Дмитра Віталійовича про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення АПО18 №209828 від 06.08.2019 року залишити без змін.
Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 листопада 2019 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат пов`язаних із наданням правової допомоги у справі №727/8677/19 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Охрімчук І.Г.