Справа № 428/658/20 
Провадження № 33/810/37/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справах Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , 

розглянувши «06» квітня 2020 року у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу адвоката Самарського В.В., поданої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2020 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП),-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2020 року визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строк на один рік. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 420 грн. 40 коп.

У постанові суду зазначено, що 18.01.2020 року о 20 годині 10 хвилин в м.Сєвєродонецьк на перехресті вул. Об`їздній та вул. Б. Ліщини, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом - Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_2 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився у присутності двох свідків.

В апеляційній скарзі адвокат Самарський В.В. просить скасувати оскаржувану постанову в частині накладення стягнення у вигляді позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами строком на один рік та розстрочити строки і порядок виконання постанови про накладення штрафу на 5 місяців по 2040 грн. та визначити кінцеву дату сплати штрафу 20.07.2020 року.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 свою провину визнав та пояснив, що відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці, оскільки випив алковмісткий напій «Гараж» у кількості 0,5 л. із вмістом спирту 4,5 % та суб`єктивно усвідомлював, що тест на алкоголь покаже про перевищення мінімально допустимих норм. До лікарні їхати відмовився, оскільки не хотів залишати свій транспортний засіб, а залишити було ні на кого. Від складання протоколу по справі про адміністративне правопорушення не опирався. Лише згодом ОСОБА_1 усвідомив, що на теперішній час санкція ч.1 ст.130 КУпАП не передбачає альтернативного покарання у вигляді штрафу, або позбавлення права керувати транспортними засобами, а передбачає застосування вказаних стягнень безальтернативно лише разом. 
Також у своїй апеляційний скарзі захисник зазначає, що ОСОБА_1 пояснив, що усвідомлює недопустимість вчинення правопорушень, кається та просив не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки є таксистом та його заробіток прямо залежить від права керування транспортними засобами, є єдиним годувальником сім`ї, оскільки живе разом з матір`ю пенсіонером, яка отримує мінімальну пенсію, а у разі позбавлення права керування транспортними засобами його буде позбавлено заробітки, оскільки потрібно буде шукати інший вид доходу та виконувати роботу до якої у нього немає хисту. Крім того на його сім`ю ще буде накладено тягар з виплати штрафу, який вдвічі перевищує мінімальну заробітну плату.
Разом з цим апелянт наголошує на тому, що  ОСОБА_1 проживає із матір`ю - ОСОБА_2 , яка є пенсіонером та отримує мінімальну пенсію, а отже ОСОБА_1 є фактично єдиним членом сім`ї, який її забезпечує. Тому позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами позбавить його та його родину можливості нормального існування та забезпечення повсякденних потреб, оскільки у своїй сім`ї він є єдиним хто може мати достатні для проживання доходи, а його доходи напряму залежать і від права керування транспортним засобом.
При цьому захисник зазначає, що у КУпАП відсутня стаття, яка б передбачала можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом. Проте вказує, що діючий Кримінальний кодекс України має відповідну статтю про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Вважає, що при розгляді даних матеріалів про притягнення до адміністративної відповідальності слід застосувати аналогію права та переконаний, що суд, з урахуванням особи винного, може призначити основне стягнення нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.130 КУпАП.
Також, посилаючись на положення ст.301 КУпАП, захисник в апеляційний скарзі вказує, що відстрочка виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу здійснюється в порядку, встановленому законом, а відповідно до ст.304 КУпАП питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову. 
При цьому апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у клопотанні про відстрочку з посиланням на п.28 ППВСУ від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» з огляду на те, що судова практика, викладена у вказаній постанові датується ще 2005 роком, та постанова ПВСУ не є джерелом права, а абзац 1 п. 28 вказаної постанови не змінювався з моменту його ухвалення. А також не зрозуміло чому у оскаржуваному рішенні не вказано обставину, що пом`якшує відповідальність, щире розкаяння.
Водночас у своїй апеляційній скарзі захисник зазначає, що ОСОБА_1 притягається до адміністративної відповідальності за відмову проходити огляд на стан сп`яніння, на відеозаписах камер поліцейських відсутні явні ознаки сп`яніння ОСОБА_1 , він чітко говорить, не плутається, адекватно себе веде при спілкуванні з поліцейськими, виконує їх законні вимоги, не опирається, не поводиться зухвало, від його дій не завдано жодної шкоди ані суспільним інтересам, ані фізичним особа, що свідчить про дуже низький ступінь вини ОСОБА_1 . Також апелянт вказує, що застосування стягнення у виді штрафу і позбавлення спеціального права є надто суворим виходячи з обставин справи, що призводить до покладення непомірного тягаря на правопорушника, позбавляючи його можливості заробітку та роботи, призводить до непомірного тягаря для його сім`ї та може призвести до нелюдського існування, що неспівмірне із шкодою вчиненого правопорушення.

       В судове засідання апеляційного суду адвокат Самарський В.В. не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив.
       Матеріали справи свідчать про те, що захисник не з`явився до апеляційного суду у судові засідання, які були призначені на 13 березня 2020 року (а.с.39,40,46), на 20 березня 2020 року (а.с.42,44,47,48) та на 06 квітня 2020 року (а.с.51,56). 
Зазначені обставини свідчать про зловживання захисником своїми процесуальними правами та намаганням навмисного затягування апеляційного розгляду справи.
В контексті ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
В своїх рішеннях, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010).
При цьому Суд зазначав, що неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Отже, дотримуючись визначених ч.4 ст.294 КУпАП строків апеляційного перегляду справи та які спливли на день судового розгляду, враховуючи зловживання стороною захисту своїми процесуальними правами, суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності адвоката Самарського В.В., що у свою чергу не може вважатися порушенням прав, закріплених у ст.268 КУпАП та гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В суді апеляційної інстанції особа, яка притягується до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_3  підтримав викладені в апеляційні скарзі доводи свого захисника та просив не позбавляти його права керування транспортним засобом. Аргументував тим, що з червня 2019 року він неофіційно працює таксистом та це єдине джерело його заробітку. Пояснив, що він не одружений та не має на своєму утриманні неповнолітніх дітей. Зобов`язався сплатити штраф протягом 5 місяців по 2040 грн., якщо його не позбавлять прав та нададуть можливість на автомобілі заробляти кошти. При цьому погодився, що закон про відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП передбачає накладення штрафу у розмірі 10200 грн. та обов`язкове позбавлення права керування транспортними засобами.  

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, вважаю апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд першої інстанції, з огляду на матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини та наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Вказані висновки місцевого суду ґрунтуються на досліджених та наведених у постанові доказах, не оспорюються в апеляційній скарзі сторони захисту, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Санкція частини першої статті 130 КУпАП за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, - тягне за собою накладення штрафу на водіїв у розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб накладення штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Тобто, законодавцем за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, встановлене безальтернативне адміністративне стягнення для водіїв у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з обов`язковим позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.

У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.
За загальними правилами, визначеними частиною першою статті 33 цього Кодексу, стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Цих вимог закону у повному обсязі дотримано суддею місцевого суду під час розгляду справи та вирішення питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення.
Стаття 24 КУпАП встановлює види адміністративних стягнень, до яких зокрема належать штраф та позбавленням спеціального права.

Приписи статті 25 КУпАП визначають, що оплатне вилучення, конфіскація предметів та позбавлення права керування транспортними засобами можуть застосовуватися як основні, так і додаткові адміністративні стягнення; позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю - тільки як додаткове; інші адміністративні стягнення, зазначені в частині першій статті 24 цього Кодексу, можуть застосовуватися тільки як основні.
За одне адміністративне правопорушення може бути накладено основне або основне і додаткове стягнення.

Згідно ч.1 ст.27 КУпАП штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно ч.ч.2,3 ст.30 КУпАП позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.
Позбавлення права керування засобами транспорту не може застосовуватись до осіб, які користуються цими засобами в зв`язку з інвалідністю, за винятком випадків керування в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також у разі невиконання вимоги поліцейського про зупинку транспортного засобу, залишення на порушення вимог встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої вони є, ухилення від огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Отже, системний аналіз діючих положень КУпАП свідчить про відсутність норми, яка б надавала суду можливість не застосовувати до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, обов`язкове додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. При цьому посилання сторони захисту на можливість застосування норм Кримінального кодексу України (далі- КК) для вирішення питання про пом`якшення міри покарання є безпідставним, оскільки ОСОБА_4 встановлює загальні положення призначення покарання за вчинення особою кримінальних, а не адміністративних правопорушень, а тому застосування аналогії закону у даному випадку є неприпустимим.

Відповідно до положень ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчинення нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Апеляційний суд вважає, що суддею місцевого суду при постановленні рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та при накладенні на винну особу адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі шестисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строк на один рік, у повній мірі враховані загальні принципи та правила накладення стягнення, передбачені ст.23 та ст.ст.33-35 КУпАП, а також враховано підвищений рівень суспільної небезпеки скоєного винною особою адміністративного правопорушення.
Тому не заслуговують на увагу аргументи захисника про те, що протиправними діями ОСОБА_1 не завдано жодної шкоди ані суспільним інтересам, ані фізичним особа, а також про те, що застосування до ОСОБА_1 стягнення у виді штрафу і позбавлення спеціального права призведе до покладення непомірного тягаря на правопорушника, позбавить його можливості заробітку та роботи, призведе до непомірного тягаря для його сім`ї та може призвести до нелюдського існування, оскільки ОСОБА_1 , як водій, керуючи транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння, повинен розуміти небезпечність своєї поведінки, як для себе та пасажирів, яких він перевозить, так і для інших учасників дорожнього руху, а також, відмовляючись від проходження у встановленому законом порядку огляду на наявність алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, повинен нести за це тягар відповідальності.

Стосовно апеляційних вимог захисника Самарського В.В. щодо розстрочки виконання постанови суду про накладення штрафу, слід зазначити наступне.
Питання виконання постанов про накладення адміністративних стягнень регулюються Розділом V КУпАП. Зокрема приписами статі 299 цього Кодексу визначено, що постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Згідно ч.2 ст.301 та ст.304 КУпАП відстрочка виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу (за винятком стягнення штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення) здійснюється в порядку, встановленому законом.
Питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Порядок виконання постанови про накладення штрафу регламентується положеннями Глави 27 КУпАП. 
У відповідності до ч.2 ст.308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. 

Частиною першою статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. 

Таким чином питання щодо відстрочки виконання постанови судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2020 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу повинно вирішуватися місцевим судом, який виніс цю постанову, у порядку виконання.

Підсумовуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновків, що апеляційна скарга адвоката Самарського В.В. є безпідставною та задоволенню не підлягає, а постанова судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20.02.2020 року є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування або зміни відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Самарського Валерія Валерійовича - залишити без задоволення, а постанову судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 лютого 2020 року про притягнення   ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО 
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ                                         В.В. РУДЕНКО