П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/3750/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Альчук М.П.  
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
18 травня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Капустинського М.М.  Охрімчук І.Г. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року   у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідача) про:
- визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року та середнього заробітку за час затримки у проведенні повного розрахунку під час звільнення з військової служби;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати за період з 13.09.2019 по день виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018.
Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 20.01.2020 позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року та середнього заробітку за час затримки у проведенні повного розрахунку під час звільнення з військової служби. Зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року.
Також зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток з 14.09.2019 року по день постановлення рішення суду за період з 01.01.2016 року по 30.11.2018 року. В решті позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, не поширюються норми Кодексу законів про працю України. Вважає, що на час прийняття рішення про виключення зі списків особового складу частини та з усіх видів забезпечення позивач доповів, що справи та посаду здав, тобто дав згоду на звільнення знаючи свої права.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого офіцера відділу інформації-пропагандистського забезпечення управління морально-психологічного забезпечення Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_2 ).
Відповідно до наказу командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 05.09.2019 № 440 звільнено з військової служби у запас (за станом здоров`я).
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 11.09.2019  № 173 виключений зі списків військової частини від 13.09.2019.
19.09.2019 позивачем направлено звернення до військової частини НОМЕР_1 про надання інформації щодо нарахування та виплати індексації доходів протягом 2015-2019 років.
Згідно інформації викладеної в листі №350/118/2560/пс від 15.10.2019 про відмову у задоволенні звернення позивача повідомив, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди порядком не передбачено. Фінансовий ресурс, закладений Міністерством оборони України в кошторисі військової частини НОМЕР_1 з січня 2016 року - січень 2018 року, не був розрахований на виплату індексації за відповідні періоди. Відтак, відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 01.04.2017.
19.09.2019 позивач звернувся до відповідача із запитом щодо нарахування та виплати середнього заробітку з моменту звільнення до моменту повного розрахунку.
У відповідь на звернення відповідачем відмовлено, дана відмова мотивована нерозповсюдженням на зазначені правовідносини положень Кодексу законів про працю України.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, статтею1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. (частини 1 - 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей").
Водночас, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України "Про індексацію грошових доходів населення".
Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст.ст. 1, 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Отже, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно приписів положень ч. 1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених ст. 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог ст. 18 та 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення  затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року. Згідно з п. 4 цього Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до абз. 8 п. 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Таким чином, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем не здійснювалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 , починаючи з 27.03.2017 по 13.09.2019, що підтверджується листом військової частини НОМЕР_1 вих. №476 від 15.10.2019 з посиланням на роз`яснення Міністерства соціальної політики України.
Однак, яв вірно зазначено судом першої інстанції, подібні роз`яснення мають інформаційний характер та не є нормативно-правовими актами. 
Отже, відсутність у відповідача належного фінансового забезпечення у спірний період, в тому числі для покриття витрат з індексації грошового забезпечення військовослужбовців, не може впливати на наявність або відсутність у позивача права на отримання такої індексації, оскільки відповідне право гарантується законом, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін є безумовним обов`язком роботодавця.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача в частині непроведення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 є протиправною, а тому задоволенню підлягала й похідна вимога щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний період.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції з приводу позовних вимог, що стосуються бездіяльності відповідача в частині непроведення з позивачем остаточного розрахунку при звільненні та необхідності нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.09.2019 по день виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018, та спростовуючи доводи апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Оскільки вищезазначене питання не врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені с. 116 та 117 КЗпП України.
Так, у ст. 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Приписами статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Тобто, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Однак, як встановлено судом першої інстанції, відповідачем при виключені зі списків військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 від 13.09.2019 останньому не виплачено усіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було проведено індексації грошового забезпечення, що мав би отримати позивач.
Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у непроведенні 13.09.2019  остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України.
Таким чином, зважаючи на допущення протиправної бездіяльності відповідача щодо непроведення 13.09.2019 остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №807/3664/14, від 16 січня 2019 року у справі №802/1052/17-а, колегія суддів правомірним висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 14.09.2019 року (наступного дня після виключення зі списків військової частини) по 20.01.2020 (дату ухвалення судового рішення).
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про часткове задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Капустинський М.М.    Охрімчук І.Г.