ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

07 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/5278/19	

головуючий суддя І інстанції - Серьогіна О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Сафронової С.В., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року в адміністративній справі №160/5278/19 за позовом  фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  до  Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу від 07.12.2018 року № Ф-1719-17,-  

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до  Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-1719-17                  від 07.12.2018 року про нарахування недоїмки по ЄСВ на суму 33 946,63 грн.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,  фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що нарахування зобов`язання зі сплати єдиного внеску та штрафних санкцій на підставі вимоги про сплату боргу від 31.03.2016 року № Ф-0005481702 та рішенні від 19.04.2016 року № 0006221702 є безпідставним, оскільки останні позивачем не отримувались.
Відзив від відповідача на адресу суду не надходив.
Також, позивачем було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно з ч. 2 ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріорітетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Крім того, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Таким чином, з огляду на те, що дана справа має незначну складність,  не відноситься до справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження та для якої  встановлено скорочені строки розгляду, обґрунтованим є розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін (в порядку письмового провадження), а тому в задоволенні заявленого позивачем клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, слід відмовити.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів  вважає, що   апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 07.12.2018 року Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1719-17.
Відповідно до наведеної вимоги, станом на 30.11.2018 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску  становить 33946.63 грн.
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної вимоги про сплату боргу, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна вимога була прийнята податковим органом у відповідності до приписів чинного законодавства, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абз. 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Приписами ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Згідно п. 1 ч. 10 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» днем сплати єдиного внеску вважається, у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу.
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. 
Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірної вимоги була наявність у позивача заборгованості зі сплати єдиного внеску у загальному розмірі 33 946,63 грн., яка виникла на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-0005481702 від 31.03.2016 року на суму 37976.28грн. та рішення №0006221702 про застосування штрафних санкцій на суму 3797,43грн., прийнятих на підставі акту про результати документальної планової виїзної перевірки від 31.06.2016 року № 275/04-16-13-02/ НОМЕР_1 . 
З пояснень позивача вбачається, що останній не отримував наведені рішення податкового органу, а тому на його переконання, врахування визначених ними сум єдиного внеску та штрафних санкцій  при розрахунку суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, при прийнятті  спірної вимоги, є протиправним.
Колегія суддів апеляційного суду, встановивши зміст спірних правовідносин, не погоджується з вказаними доводами позивача, з огляду на наступне.
Процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплата фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що затверджена наказом Міністерства Фінансів України від 20.04.2015 року  № 449 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).
Відповідно до п. 4 Розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Орган доходів і зборів веде реєстр виданих вимог про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 8 до цієї Інструкції.
При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).
Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис,- в органі доходів і зборів
У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Згідно п.п. 1, 7 розділу VII  Інструкції № 449 за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.
У разі якщо неможливо вручити платнику єдиного внеску рішення про нарахування пені та застосування штрафів поштою у зв`язку з його відсутністю за місцезнаходженням (службових осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою службових осіб платника єдиного внеску прийняти рішення, рішення про нарахування пені та застосування штрафів вважається врученим платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
З матеріалів  справи вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005481702 від 31.03.2016 року та рішення про застосування штрафних санкцій                    № 0006221702 були направлені на адресу позивача, однак були повернуті на адресу податкового органу з позначкою відділу поштового зв`язку (за закінченням терміну зберігання).
Відтак, в силу наведених правових приписів та встановлених обставин справи, позивач вважається таким, що отримав вказані рішення відповідача.
Поряд з вказаним, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005481702 від 31.03.2016 року та рішення про застосування штрафних санкцій № 0006221702 за своєю правовою природою є окремими та самостійними рішеннями податкового органу, якими визначається зобов`язання платника  зі сплати єдиного внеску та штрафних санкцій. З матеріалів справи вбачається, що останні позивачем в судовому або адміністративному порядку оскаржені не були, а тому відображення податковим органом визначених ними сум  в спірній вимозі ґрунтується на приписах чинного законодавства.
Що стосується посилань позивача на те, що судом у справі № 0440/6853/18 було підтверджено відсутність заборгованості по сплаті єдиного соціального внеску за період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що предметом спірних правовідносин в межах наведеної справи, була зокрема вимога про сплату боргу (недоїмки) від 15.05.2018 р. № Ф-0175461305 про нарахування недоїмки по ЄСВ на суму 157 146 грн.
З матеріалів справи вбачається, що недоїмка по сплаті єдиного соціального внеску за  наведеною вимогою була визначена на підставі акту документальної планової виїзної перевірки від 23.04.2018 року № 20304/04-36-13-05/ НОМЕР_1 .
Відповідно до висновків вказаного акту, податковим органом було встановлено порушення позивачем приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок за 2016-2017 роки на суму 157146.00 грн., в тому числі за 2016 рік - 71709.00 грн., за 2017 рік - у сумі 85437.00 грн.
В свою чергу, як вбачається з акту документальної планової виїзної перевірки від 31.03.2016 року № 275/04-16-13-02/ НОМЕР_1 , на підставі якого було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-0005481702 від 31.03.2016 року, недоїмка зі сплати єдиного внеску визначена за період з липня по грудень 2015 року.
Відтак, визначення недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску за вимогами №Ф-0005481702 від 31.03.2016 року та від 15.05.2018 р. № Ф-0175461305 було здійснено за різні періоди, у зв`язку з чим, скасування вимоги про сплату недоїмки від 15.05.2018 р. № Ф-0175461305 не підтверджує відсутність у позивача недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску станом на 01.01.2016 року.
Інші доводи, що викладені в апеляційній скарзі до уваги колегією суддів не приймаються, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року в адміністративній справі №160/5278/19- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за виключенням наявності підстав, передбачених                           п. 2 ч. 5 ст 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко