РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року
м. Рівне

Справа № 570/5433/19
Провадження № 22-ц/4815/538/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Орендне підприємство Санаторій "Червона калина",

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівному апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2020 року, ухваленого в складі судді Красовського О.О., повний текст складено 29 січня 2020 року у справі № 570/5433/19,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до Орендного підприємства Санаторій "Червона калина" про стягнення заробітної плати.
В обґрунтування позовної заяви зазначала, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 19 вересня 2017 року була звільнена з роботи з посади фінансового директора – головного економіста Орендного підприємства Санаторій "Червона калина" на підставі ст.40 КЗпП України. На момент звільнення у відповідача перед нею була наявна заборгованість з невиплаченої заробітної плати, а саме заборгованість при перерахунку відпускних із врахуванням коефіцієнту корегування заробітної плати. Дані кошти виплачені їй лише 13 листопада 2019 року після її звернення в Управління Держпраці у Рівненській області. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача на її користь заборгованість з заробітної плати, невиплачену при виплаті розрахункових в сумі 6721,87 грн.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2020 року у задоволені позовних вимог відмовлено.
В поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач вказує на його незаконність з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не була ознайомлена з наказом № 180/01-49 від 19 грудня 2016 року “Про встановленні на 2017 рік розміру коефіціента коригування заробітної плати у випадках збереження середнього заробітку”, останній нею не візувався, як фінансовим директором. Стверджує, що такого наказу не було.
Покликається на те, що при ухваленні рішення судом не було враховано, що такий наказ не було надано Управлінню Держпраці в Рівненській області при проведенні перевірки. 
У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Судом встановлено, що наказом Орендного підприємства Санаторій "Червона калина" від 16.02.2016 року №15-К ОСОБА_1 прийнята з 22.02.2016 року на посаду економіста з випробувальним строком один місяць та оплатою праці, з посадовим окладом в розмірі 3099 грн.
Наказом від 06.04.2016 №34-К ОСОБА_1 переведена на посаду фінансового директора – головного економіста з 07.04.2016 року з посадовим окладом в розмірі 4487 грн.
Наказом №180/01-49 від 19.12.2016 року у зв`язку з нестабільним фінансовим станом підприємства було вирішено у всіх випадках збереження середньої заробітної плати розмір коефіцієнта, на який розраховують заробітну плату у зв`язку з підвищенням посадових окладів (тарифних ставок), розраховувати за формулою: (К-1)*0,1+1, де, К – коефіцієнт коригування, розрахований згідно п.10 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати».
Відповідно до штатного розпису посадовий оклад ОСОБА_1 з 01.01.2017 року становив 8928 грн.
Наказом №95-К від 13.09.2017 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади з 19.09.2017 року на підставі ст. 40 КЗпП України.
Згідно відомостей розподілу витрат №170919СТ635834 від 19.09.2017 року, підприємством при звільненні з роботи ОСОБА_1 була нарахована та виплачена належна їй сума у розмірі 11515, 27 грн.
На виконання припису про усунення виявлених порушень, внесеного Управлінням Держпраці у Рівненській області №В982/952/АВ/П від 30.10.2019, ОСОБА_1 була відкоригована сума відпускних виплат у зв`язку з підвищенням посадового окладу та перераховано на її банківський картковий зарплатний рахунок кошти у сумі 430,31грн., що підтверджується відомістю розподілу виплат від 13.11.2019 №191113СТ570832. 
Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.4).
За змістом ч.3 ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 2 ст.97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Статтею 4 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.
В свою чергу, ст.116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати», у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). 
У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.
В постановах від 18 лютого 2015 року у справі №6-234цс14 Верховний Суд України та Верховний Суд у справі № 358/1912/16-ц від 03 жовтня 2018 року також наголосив на тому, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плат та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, та що таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.
Убачається, що наказ головного лікаря санаторію №180/01-49 від 19 грудня 2016 року щодо встановлення на 2017 рік коригуючого коефіцієнту, прийнятий в межах його компетенції та погоджений з профспілковим комітетом в особі голови профкому С.П. Овдійчук (протокол № 12 від 28 грудня 2016 року).
Отже, на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що протягом лютого – квітня 2016 року коригування позивачу середньої заробітної плати згідно пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення заробітної плати», було проведено з урахуванням наказу підприємства №180/1-49 від 19.12.2016 року.
Доводи скаржника про те, що наказ № 180/01-49 від 19 грудня 2016 року “Про встановленні на 2017 рік розміру коефіціента коригування заробітної плати у випадках збереження середнього заробітку” на підприємстві не видавався, є безпідставними, оскільки вказаний наказ позивачем не оспорений та є чинним.
Твердження позивача, що вказаний наказ є нікчемним, так як він не був з ним ознайомлений у визначеному законом порядку, не ґрунтуються на нормах матеріального права, які не визначають нікчемність (незаконність) наказу у разі не ознайомлення з ним працівника.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.
Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Позивач на підставі п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. У зв`язку з цим, витрати по сплаті судового збору за подання ним апеляційної скарги у задоволенні якої відмовлено, підлягають прийняттю на рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 368, 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 14 травня 2020 року.

Головуючий : 

Судді :