Постанова
Іменем України
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 361/4562/16-ц
провадження № 61-8225св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у складі судді Василишина В. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Кашперської  Т. Ц., Коцюрби  О.  П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про захист прав споживача та визнання правочинів недійсними.
 
Позов мотивовано тим, що 05 червня 2006 року між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») укладено кредитний договір № МL-008/419/2006, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 11 % річних за користування кредитом на строк до 05 червня 2017 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та нею підписано іпотечний договір № РМL-008/419/2006, за умовами якого вона передала в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
 
05 травня та 05 вересня 2014 року між сторонами укладено додаткові договори до кредитного договору від 05 червня 2006 року.
 
Зазначала, що при укладенні спірного кредитного договору порушено норми законодавства України, які визначені законом як істотні та необхідні для  цього виду договорів: не виконано вимог частин другої та четвертої статті 11 Закону України «Про захист право споживачів», частини першої статті 6 Закону України «Про фінансування послуг та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, щодо повідомлення споживача про сукупну вартість кредиту з  урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.
 
У кредитному договорі відсутня ціна кредиту, а отже, відсутня істотна умова договору. При укладенні договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши їй інформацію про більш вигідну з  економічної точки зору схему погашення кредиту, та не повідомив про вплив форми погашення кредитної заборгованості на суму абсолютного подорожчання кредиту, ввівши її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всі валютні ризики за договором покладені на неї.
 
З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 05 червня 2006 року 
№ МL-008/419/2006, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна»; визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір 
від 05 червня 2006 року № РМL-008/419/2006, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна»; скасувати заборону відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Самко  Н.  Т. та зареєстровану у реєстрі за № 1777.
 
У вересні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позов мотивовано тим, що на підставі кредитного договору від 05 червня 2006 року № МL-008/419/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 , остання отримала кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів США із встановленням фіксованої процентної ставки у розмірі 11 % річних.
 
За умовами кредитного договору позичальник зобов`язувалася повертати кредит частинами, щомісяця сплачувати проценти у розмірі та у строки, визначені графіком повернення кредиту, шляхом внесення готівки у касу банку або безготівкового перерахування на поточний рахунок.
 
05 травня та 05 вересня 2014 року між сторонами підписано додаткові угоди до кредитного договору від 05 червня 2006 року.
 
Взяті на себе зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконувала, у  зв`язку з чим станом на 07 вересня 2016 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року № МL-008/419/2006 у  розмірі 19 407,62 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у  розмірі 16 603,13 доларів США та заборгованості за відсотками у  розмірі 2 804,49 доларів США.
 
Враховуючи викладене, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 407,62 доларів США.
 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року (протокольно) первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк» об`єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року у позові ОСОБА_1 про захист прав споживача та визнання правочинів недійсними відмовлено; зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 05 червня 2006 року у сумі 19 407,62 доларів США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду мотивовано тим, що укладаючи кредитний та іпотечний договори, ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» діяли вільно як у  виборі контрагента, так і у визначенні істотних умов цих угод, відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому підстави для визнавання указаних договорів недійсними відсутні. З огляду на викладене, безпідставними є вимоги ОСОБА_1 про скасування заборони відчуження нерухомого майна, переданого нею банку в іпотеку.
Оскільки банк у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а ОСОБА_1 прострочила виконання своїх зобов`язань у частині щомісячного погашення заборгованості у розмірах, встановлених графіком відповідно до умов кредитного договору, чим допустила виникнення заборгованості, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем сума заборгованості в розмір 19 407,62 доларів США підлягала стягненню з ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишено без змін. 

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про розуміння та обізнаність ОСОБА_1 щодо всіх умов кредитного договору, її ознайомлення з повною вартістю кредиту та його окремих складових є помилковими, вони не відповідають обставинам справи та наявним в ній доказам, суперечать нормам статей 627, 628, 1054 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Підписуючи кредитний договір, сторони погодили розмір процентної ставки - 11 %, тоді як фактично банк нараховував заборгованість з урахуванням 13,19  % та 13,45 % річних. Крім того, сукупна вартість кредиту у кредитному договорі не визначена, не встановлено відомостей про кредитні умови, наданих позичальнику у письмовій формі перед укладанням кредитного договору, та детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Відхиляючи висновки експертно-економічного дослідження від 01 лютого 2017 року № 091/02/2017, суди попередніх інстанцій не навели мотиви, на підставі яких дійшли висновку про відхилення цього висновку. Суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки факту застосування ПАТ «ОТП Банк» нечесної підприємницької практики, що вбачається з розбіжності у сумах кредитної заборгованості, які мали б бути нараховані відповідно до умов кредитного договору, та фактично визначеної банком заборгованості.
 
Погоджуючись із наданим банком розміром кредитної заборгованості, суди попередніх інстанцій не врахували висновки експертно-економічного дослідження від 01 лютого 2017 року № 091/02/2017 про те, що розрахунок заборгованості у повній мірі не відповідає умовам кредитного договору. Крім того, у резолютивній частині рішення суду першої інстанції зазначено розмір заборгованості, що стягується на користь банку, в іноземній валюті без визначення гривневого еквіваленту.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» до суду не подало.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017 року, витребувано із суду першої інстанції цивільну справу № 361/4562/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання правочинів недійсними і за зустрічним позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
05 червня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-008/419/2006, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів США для придбання нерухомого майна. Дата остаточного повернення кредиту - 05 червня 2017  року.
 
Позичальник зобов`язався повернути банку кредитні кошти та сплатити інші платежі у строки та розмірах, визначених графіком, який є додатком до кредитного договору.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої кредитного договору від 05 червня 2006  року №  МL-008/419/2006 сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка - 11 % річних.
 
Пунктом 1.5 указаного кредитного договору передбачено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту, та сплати процентів шляхом внесення готівки у касу банку або безготівкового перерахування. 
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 червня 2006 року між АКБ  «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РМL-008/419/2006, за яким остання передала в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
 
05 травня та 05 вересня 2014 року сторони підписали додаткові договори № 1 та № 2 до кредитного договору від 05 червня 2006 року 
№ МL-008/419/2006, якими внесено зміни і доповнення щодо форми погашення кредитної заборгованості та графіків платежів.

2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Щодо визнання правочинів недійсними
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в  порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в  належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203  цього Кодексу.
 
Отже, у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню, правочин визнається недійсним.
 
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

 
Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1)  сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.
 
Умови договору вважаються несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Відповідно до пункту 10 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.
 
У постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження 
№ 61-30435сво18) Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив правовий висновок про те, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
 
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено правовий висновок, згідно з яким недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
 
Укладаючи кредитний договір, сторони погодили всі його істотні умови: предмет договору, строк кредитування, плата за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок виконання боргових зобов`язань.
 
Відповідно до застереження, яке міститься у пункті 1.4 частини другої кредитного договору, підписанням цього договору сторони висловлюють цілковиту згоду з тим, що визначення порядку плати за кредитом, встановленого в пункті 1.4 цього договору, повністю відповідає волевиявленню сторін.
 
Сторони цим також підтверджують, що повністю ознайомлені та цілком погоджуються з порядком визначення плати за кредитом та окремими елементами цього порядку.
 
При укладенні кредитного договору ОСОБА_1 своїм підписом підтвердила, що вона повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов`язки за цим договором і погоджується з ними. Протягом тривалого періоду ОСОБА_1 , хоча і неналежним чином, але виконувала умови кредитного договору.
 
Суди попередніх інстанцій, дослідивши зміст кредитного договору від  05  червня 2006 року № МL-008/419/2006, встановили, що в його умовах, а  також у графіку повернення кредиту та сплати відсотків, який підписаний сторонами правочину, міститься повна інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, яка визначена відповідачем за період від 05 липня 2006  року до 05 червня 2017 року за умови належного дотримання строків погашення заборгованості позичальником.
 
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що на підтвердження позовних вимог   ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що при підписанні нею оспорюваного договору та визначенні його умов її воля формувалась не вільно або не відповідала її волевиявленню.
 
Вирішуючи питання по суті позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відхилив висновок експертно-економічного дослідження від 01 лютого 2017 року № 091/02/2017, як неналежний доказ, зазначивши про це у рішенні. 
 
Надання відповідної аргументації мотивам судів попередніх інстанцій щодо цього питання вказуватиме на переоцінку доказів, що відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції
 
Щодо нарахування та стягнення кредитної заборгованості
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

 
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
 
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 10 ЦПК України 2004 року).
 
Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 60 ЦПК України 2004 року).
 
Статтею 57 ЦПК України 2004 року передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року). Аналогічні положення містяться в частині шостій статті 81 ЦПК України.
 
Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.
 
Задовольняючи зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк», суди попередніх інстанцій виходили із доведеності позовних вимог у повному обсязі з огляду на наявність доказів, які підтверджують існування у відповідача заборгованості у визначеному банком у позовній заяві розмірі.
 
Такий висновок судів є правильним, оскільки факт отримання грошових коштів та неналежне виконання умов кредитного договору щодо погашення заборгованості не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку у ОСОБА_1 станом на 07 вересня 2016 року виникла заборгованість за кредитним договором від  05  червня 2006  року №  МL-008/419/2006 у розмірі 19 407,62 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 16 603,13  доларів США та заборгованості за відсотками у розмірі 2 804,49 доларів США.
 
Указана сума відсотків нарахована банком за період з 05 березня 2015 року до 06 вересня 2016 року з урахуванням 11 % річних, визначених умовами кредитного договору (т. 1, а. с. 82, зворот).
 
Доводи касаційної скарги про те, що ПАТ «ОТП Банк» нарахував заборгованість за відсотками за період з 01 липня 2009 року до 04 серпня 2009 року за підвищеною відсотковою ставкою (15 %), правового значення для вирішення спору не мають, оскільки не є предметом розгляду справи, виходячи із заявлених банком позовних вимог.
 
Доводи ОСОБА_1 про те, що у резолютивній частині судового рішення, крім суми боргу в іноземній валюті, необхідно вказувати еквівалент в національній валюті України - гривні, спростовуються правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16 (провадження 
№ 14-446цс18), викладеним у постанові від 16 січня 2019 року, відповідно до якого у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
 
Колегія суддів вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017  року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2018 року зупинено виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

 
Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2017  року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                           Ю. В. Черняк