Номер провадження: 22-ц/813/1470/20 
Номер справи місцевого суду: 500/5039/18
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),
суддів:          Громіка Р.Д., 
Черевка П.М., 
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання права власності,-
В С Т А Н О В И В:
01 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про визнання права власності.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона та члени її сім`ї починаючи з 1989 року володіють квартирою АДРЕСА_1 . У 1999 році шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розпався по причині психічного захворювання останнього. ОСОБА_3 змінив місце проживання, а позивач разом з дітьми продовжила проживання у вказаній квартирі  разом із сестрою свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , з якою позивач уклала договір піднайму даної квартири. Протягом всього часу позивач продовжує оплату за комунальні послуги, несе витрати на утримання та благоустрою належної квартири, продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, отже вважає, що має право на визнання за нею права власності за набувальною давністю на вищевказану квартиру. 
На підставі зазначеного ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд визнати за нею право власності на вказану квартиру з підстав зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області - Левандовська Г.О., в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Крім того, надала до суду відзив на позов, згідно якого, зазначає, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно.
Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 надіслали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 31 березня 2020 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 22 липня 1989 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 24) та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а. с. 64).
Встановлено, що у 1989 подружжя та їх двоє неповнолітніх дітей вселилися у спірну квартиру як у службову, без отримання ордеру на житло, що підтверджено актом обстеження житлових умов та клопотанням ЖЕО (а. с. 19, 20).
Рішенням Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року позов виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради народних депутатів до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про виселення задоволено, відповідачів виселено з квартири АДРЕСА_1 разом з неповнолітніми дітьми без надання іншого житла.
Ухвалою судової колегії у цивільних справах Одеського обласного суду від 22 вересня 1992 року рішення Ізмаїльського міського суду від 03 липня 1992 року залишено без змін.
Крім того, ухвалою Ізмаїльського міського суду Одеської області від 07 грудня 1992 року надано розстрочку виконання вищевказаного рішення про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до 01 січня 1993 року.
Судом встановлено, що незважаючи на зазначене рішення позивачка продовжує проживати у квартирі до цього часу.
В судовому засіданні встановлено, що у січні 2009 року Ізмаїльська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у квартирі проживає відповідачка без отримання ордеру. Зазначена квартира є комунальною власністю тому позивач просить виселити з зазначеної квартири відповідачку, яка незаконно проживає в квартирі.
В процесі розгляду справи ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом про визнання за нею права проживання в квартирі та видачу їй ордеру.
Згідно рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2011 року позов Ізмаїльської міської ради задоволено, виселено ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні зустрічного позову було відмовлено.
Відповідно до ухвали апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2012 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 травня 2011 року скасовано та апеляційне провадження по справі закрито, згідно п. 2, ч. 1, ст.205 ЦПК, оскільки є рішення та ухвала суду, що набрали законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет. Також в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2012 року зазначено, що зустрічний позов ОСОБА_1 є безпідставним та задоволенню не підлягає.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, рішенням Ізмаїльського міського суду Одеської області від 03 липня 1992 року у справі №2-337/1992 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 без достатніх на те правових підстав, тому ця обставина не підлягає доказуванню. 
Відповідно до довідки комунального підприємства «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» №1558 від 08 листопада 2018 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстровано.
Згідно листа Ізмаїльського управління житлово-комунального господарства №83/03-01 від 18 січня 2019 року, зазначено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована. Згідно поквартирної картки наймачем спірної квартири являється ОСОБА_6 з членами родини, у 1989 року знятий з реєстрації. З цього часу вказану квартиру самовільно зайняла ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до листа Ізмаїльського управління житлово-комунального господарства №83/03-01 від 18 січня 2019 року, зазначено, що інвентаризація квартири АДРЕСА_1 , не проводилась, тому вона належить до комунальної власності територіальної громади м. Ізмаїл.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої палата Верховного суду у справі № 910/17274/17).
Наявність рішення Ізмаїльського міського суду Одеської області від 03 липня 1992 року у справі №2-337/1992 року виключає добросовісність набуття, що є обов`язковою умовою визнання права власності за набувальною давністю, що в свою чергу звільняє від потреби аналізувати інші умови, встановлені ст. 344 ЦК України.
Тому, висновки суду першої інстанції в повній мірі ґрунтуються на приписах цивільного законодавства. 
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на відсутність реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не впливає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки реєстрація права власності є правом,  а не обов`язком особи.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
  Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 04 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст судового рішення складено: 31 березня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М.Драгомерецький   

                                                                                                                   Р.Д.Громік 

                                                                                                                   П.М.Черевко