Дата документу 12.06.2020 Справа № 335/7566/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/7566/19
Провадження №22-ц/807/1223/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Крамаренко І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2020 року                                                 місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2020 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 11 січня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом власності подружжя,- 

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом власності подружжя, в обґрунтування якого зазначав наступне. Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.07.2012. Шлюб розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2016. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період перебування у шлюбі ними було придбано легковий автомобіль RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску, колір зелений, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - легковий седан, р.н. НОМЕР_2 , який було зареєстровано Запорізьким ВРЕВ № 1 УДАІГУМВС України в Запорізькій області від 12.10.2012. Після розірвання шлюбу відповідачка разом з сином стала поживати окремо. Так як син ще був маленьким, позивач надав вищезазначений автомобіль відповідачці у користування. З цією метою ним на ім`я відповідачки було виписано довіреність від 23.09.2016, яку було посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО Буцикіною Л.О., р. № 1108. Згідно цієї довіреності відповідачку було уповноважено керувати та розпоряджатися зазначеним транспортним засобом. Відповідачка одноособово розпорядилася автомобілем, що був об`єктом спільної сумісної власності, позивачу про це не повідомила, отримані від продажу ТЗ кошти присвоїла собі одноособово. У зв`язку з чим, відповідачка має сплатити позивачу грошову суму в розмірі 1/2 частки вартості автомобіля RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску. Вартість автомобіля, що є предметом позову, складає 91 105,00 грн., відповідно Ѕ частка складає 45 552,50 грн. Крім цього, позивачем для задоволення потреб сім`ї було взято кредит (кредитний ліміт) на суму 18000,00, про що укладено кредитний договір № SAMDNWFC00009854496, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.09.2014. 12.12.2016 між позивачем та Банком було укладено та підписано Генеральну угоду про реструктуризацію боргу, який на той час складав 21 525,49 грн. Однак всю суму боргу, враховуючи і відсотки, позивач сплачує одноособово. Відповідачка ніякої участі в погашенні боргу не приймає. Так, позивачем сплачено за період з 01.01.2015 по 01.07.2019 кошти у розмірі 21 870,18 грн. Заборгованість складає 3 742,28 грн., а всього підлягала поверненню сума кредитних коштів з відсотками за користування в розмірі 25 612,46 грн. Таким чином, відповідачка, яка разом із позивачем набула право на кредитні кошти і розпорядилася ними, має рівний з ним обов`язок повернути зазначений борг. Відповідно, Ѕ частка кредитних коштів, що підлягала поверненню, згідно договору, становить 12 806,23 грн. На підставі викладеного позивач, просив суд, визначити ОСОБА_1 частку у майні, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у розмірі Ѕ частки. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 58 358,73 грн, як за Ѕ частку майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, з яких 45 552,50 грн. – Ѕ частка від вартості автомобіля RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску; 12 806,23 грн. – кредитних зобов`язань за договором від 29.09.2014.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом власності подружжя – відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що легковий автомобіль  RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску та кредитні зобов`язання за договором від 29.09.2014 року є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу, а тому вимоги позивача щодо стягнення половини вартості автомобіля та частини кредитних зобов`язань є законними та обґрунтованими. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника адвоката – Вишнякової Ірини Вікторівни зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2020 року це 210 200 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102,00 грн. (2102,00 грн. Х 100 = 210 200 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.07.2012, який було розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.07.2016, яке набрало законної сили 01.08.2016, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 21.06.2019, копією рішення суду від 21.07.2016.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого 23.07.2014, батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В період перебування у шлюбі подружжям було придбано легковий автомобіль RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску, колір зелений, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип - легковий седан, р.н. НОМЕР_2 , який зареєстровано Запорізьким ВРЕВ № 1 УДАІГУМВС України в Запорізькій області від 12.10.2012.

Крім цього, позивачем було взято кредит (кредитний ліміт) на суму 18000,00, що підтверджується випискою по кредитному договору № SAMDNWFC00009854496, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» від 29.09.2014.

12.12.2016 між позивачем та Банком було укладено та підписано Генеральну угоду про реструктуризацію боргу, який на той час складав 21 525,49 грн. Заборгованість складає 25 612,46 грн.

Відповідно до копії довіреності від 23.09.2016, посвідченої приватним нотаріусом ЗМНО Буцикіною Л.О., р. № 1108, ОСОБА_1 уповноважив гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розпоряджатися належним йому вищевказаним транспортним засобом, строком на три роки.

Встановлено, що автомобіль RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску, р.н. API НОМЕР_4 , було продано 23.06.2017 (договір купівлі-продажу 2342/2017/513028 від 23.06.2017), та у подальшому 13.10.2017 (договір купівлі-продажу 2341/2017/664848 від 13.10.2017).

Автомобіль RENAULT CLIO SYMBOL, 2002 року випуску, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, було продано відповідачем за 66 238,58 грн. (згідно договору купівлі-продажу від 13.10.2017).

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача Ѕ вартості автомобіля, суд виходив з того, що позивач надав довіреність відповідачу, якою уповноважив її розпоряджатися спірним автомобілем, зокрема з правом продажу та отримання грошей в будь-якій сумі, що свідчить про надання згоди на розпорядження Ѕ частки даного автомобіля, оскільки Ѕ частка цього автомобіля належить відповідачу на праві спільної сумісної власності, якою вона вправі розпоряджатися на власний розсуд. Окрім цього, у відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів яка нга час розгляду справи вдвічі перевищує суму половини вартості автомобіля, на час реалізації автомобіля відповідач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, не маючи самостійного доходу, і при цьому позивач аліменти на утримання дитини не платив.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення частини кредитних зобов`язань суд першої інстанції виходив з недоведеності використання кредитних коштів в інтересах сім`ї

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення Ѕ вартості автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів апеляційного суду, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та відповідні обставини, що мають істотне значення у справі, а саме що відповідачка не має у власності житла, у зв`язку з чим вимушена орендувати житло в тому числі і для дитини; малолітня дитина проживає разом з відповідачкою; на час розірвання шлюбу перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, що свідчити про відсутність доходів; недостатнє утримання позивачем дитини та дружини (до досягнення дитиною трирічного віку), про що свідчить чимала заборгованість по аліментам (близько 63 000,00 грн., що підтверджено позивачем у судовому засіданні особисто); з часу передання позивачем автомобілю та видачі довіреності на розпорядження вказаним автомобілем, позивачка здійснювала відповідні ремонтні роботи транспортного засобу за власний рахунок. А також ту обставину, що позивач надав довіреність відповідачу, якою уповноважив її розпоряджатися спірним автомобілем, зокрема з правом продажу та отримання грошей в будь-якій сумі, що свідчить про надання згоди на розпорядження Ѕ частки даного автомобіля, який належав йому на праві спільної сумісної власності. При цьому відповідач вказала, що вказаний автомобіль їй передано в рахунок спільно нажитого рухомого майна, яке вона повністю залишила позивачеві за місцем його проживання, при цьому вказаний факт позивачем не спростовано.

Окрім цього, позивачем не надано докази щодо матеріальної спроможності відповідачки сплати йому половини вартості реалізованого автомобіля, враховуючи що він сам недоплатив на утримання своєї, спільної з відповідачкою, дитини більше 60 000 грн., і тягар утримання дитини ліг на відповідачку, і чи не призведе таке стягнення коштів з відповідачки до подальшого суттєвого погіршення матеріального стану її разом з дитиною, враховуючи що сам же позивач уже своїми діями суттєво погіршив матеріальний стан відповідачки разом з їх дитиною.

Згідно з 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що грошові кошти, отримані ним у кредит, були використані в інтересах сім`ї, оскільки для солідарної відповідальності жінки за боргами чоловіка недостатньо лише факту виникнення боргу, тобто отримання позики, під час шлюбу. Необхідно встановити у суді, що позика або будь-який інший правочин з якого виникає борг чоловіка був укладений ним в інтересах сім ’ї.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 січня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 12 червня 2020 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                                С.В. Кухар

Судді:                                                                        О.В. Крилова

О.З. Поляков