КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/5787/2020             
                                     
                                          П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа №755/14861/19

04 червня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді  -  Ратнікової В.М.
суддів                        -  Борисової О.В.    
                                    -  Левенця Б.Б.
при секретарі              -  Савлук І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, -
в с т а н о в и в:
 
12 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Позовні вимоги мотивував тим, що з серпня 2003 року по листопад 2013 року він перебував в цивільному шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Вони є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 02.11.2010 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 800,00 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 19.08.2010 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року з  нього  на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання другого сина -  ОСОБА_5  в розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 19.08.2010 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року було зменшено розмір аліментів, які підлягають стягненню з  нього  на користь   ОСОБА_2    на утримання сина ОСОБА_5 до 400,00 грн. та сина ОСОБА_7 - до 400,00 грн. щомісячно.
Також 22.06.2012 року рішенням Дніпровського районного суду м.Києва було задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з нього аліменти на її утримання в розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення сином ОСОБА_5 3 - х річного віку.
10 серпня 2012 року між ним та відповідачкою, яка діяла в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , в порядку визначеному ст.190 СК України, було укладено договір дарування 3- х кімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачка, в свою чергу, надала нотаріально засвідчену заяву від 10.08.2012 року в якій повідомила, що вона не має будь - яких претензій до нього щодо сплати аліментів.
Але в подальшому ОСОБА_2 не дотрималася домовленості та в 2013 році надала виконавчі документи до ВДВС для примусового виконання рішень суду про стягнення аліментів.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва  від 12.12.2014 року з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 6 444,00 грн.
На даний час загальна сума заборгованості за аліментами згідно довідки про заборгованість, виданої 25.03.2019 року Управлінням ПФУ Головного Пенсійного фонду України в м.Києві, на двох його синів складає 19 742 грн. 78 коп.
Звертав увагу на те, що з часу призначення аліментів його дохід значно зменшився, а матеріальне становище погіршилося, загальна сума аліментів, яку він змушений сплачувати на користь відповідача перевищує 50% від його пенсійного забезпечення, що поставило його у скрутне матеріальне становище, оскільки він не працює, є пенсіонером та інших джерел доходу не має,  вказані обставини мають суттєве значення для вирішення питання про звільнення його від сплати заборгованості за аліментами.
Вказував, що він вимушений проживати в орендованій квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів він не може оформити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та заборгованість по оплаті цих послуг становить понад 27 000,00 грн.
Враховуючи наведене, просив суд звільнити його від сплати заборгованості за  аліментами на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 19 742,78 грн., що нарахована на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 20 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовував тим що, відмовляючи  задоволенні його позову про звільнення від  сплати заборгованості за аліментами, суд першої інстанції не врахував, що судові рішення про стягнення з нього аліментів ухвалені в той період,  коли він був особою працездатного віку. Пенсія за віком йому була призначена з 21 грудня 2013 року, що свідчить про те, що після ухвалення рішень про стягнення аліментів змінилися обставини, що впливали на їх призначення.
Заборгованість за  аліментами виникла у зв`язку з тим, що єдиним джерелом його доходів є пенсія, яка після вирахування аліментів становить суму в розмірі 748,50 грн., з якої він має забезпечити себе всім необхідним та оплачувати комунальні послуги.
Крім того, він постійно хворіє та перебуває на обліку в невропатолога, потребує сторонньої допомоги, догляду та великих витрат на лікування. Вказував, що наявність тяжкої хвороби є обставиною, що має істотне значення при вирішенні питання про звільнення від сплати заборгованості за  аліментами, проте суд першої інстанції не врахував докази, які характеризують  стан його здоров`я.
Вважав, що в повній мірі виконав обов`язок по забезпеченню дітей, оскільки з метою припинення обов`язку по сплаті аліментів він подарував дітям належну йому на праві власності квартиру.
Зазначає, що судом  першої інстанції  не надано оцінки його доводам про те, що позивачка є особою працездатного віку, має постійну роботу, отримує заробітну плату, допомогу на дітей, аліменти та одноособово розпоряджається вказаними коштами. На підтвердження зазначеної обставини ним заявлялося клопотання про витребування інформації з ДПІ у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві про доходи ОСОБА_2 , проте суд першої інстанції не розглянув вказане клопотання, чим порушив його права щодо надання доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги.
Крім того, заборгованість за аліментами позбавляє його права на отримання державної допомоги у вигляді субсидії, а в повному обсязі  сплачувати житлово-комунальні послуги він не може, що призвело до утворення заборгованості понад 34000,00 грн., яка щомісячно збільшується, через що існує загроза втрати тимчасового житла. 
Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.
У судовому засідання позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Корзніков Сергій Васильович в судовому засіданні  заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, з серпня 2003 року   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних стосунках. 
Сторони по справі є батьками сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 листопада 2010 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3  в розмірі 800,00 гривень щомісячно, починаючи з 19.08.2010 року до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.08.2011 року ОСОБА_1 було визнано батьком другого сина - малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке набрало законної сили 18.10.2011 року.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року з   ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання другого сина -  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 19.08.2010 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року було зменшено розмір аліментів, які підлягають стягненню з   ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 до 400,00 грн., починаючи з 13 квітня 2012 року.
Виконавчі листи за вказаними судовими рішенням пред`явлені ОСОБА_2 до ВДВС Дніпровського районного управління юстиції м. Києва для примусового виконання.
Також рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 12.12.2014 року з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2  стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в сумі 6 444,00 грн. 
З довідок Пенсійного фонду України вбачається, що загальна заборгованість ОСОБА_1   перед ОСОБА_2 зі сплати аліментів на дітей становить 19742,78 грн. (а.с.15-16,24-25)
Звертаючись до суду з  позовом до  ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, ОСОБА_1    посилався на те, що з часу призначення аліментів його дохід значно зменшився, а матеріальне становище погіршилося, загальна сума аліментів, яку він змушений сплачувати на користь відповідачки перевищує 50% від його пенсійного забезпечення, що поставило його у скрутне матеріальне становище, оскільки він не працює, є пенсіонером та інших джерел доходу не має. Окрім того, він має незадовільний стан здоров`я та несе значні витрати на лікування. Вважав, що вказані обставини мають суттєве значення для вирішення питання про звільнення його від сплати заборгованості за  аліментами.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами,  суд першої інстанції посилався на  відсутність  визначених ч.2 ст.197 СК України  підстав для  звільнення позивача  від сплати заборгованості за аліментами.
Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідає вимогах  процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам  у здійсненні цього права.
Згідно з частиною другою статті 197 Сімейного Кодексу України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що платник аліментів за рішення суду може бути звільнений  від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе що вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Обґрунтовуючи підстави позову про звільнення від сплати заборгованості за аліментами у розмірі 19 742,78 грн., ОСОБА_1 посилався на незадовільний стан його здоров`я та необхідність понесення витрат на лікування, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості сплачувати аліменти, стягнуті з нього за рішенням суду. 
На підтвердження розміру заборгованості зі сплати аліментів позивачем надано суду довідки Пенсійного фонду України щодо здійснених відрахувань аліментів за виконавчим листом та щодо  залишку боргу.
Разом з тим, з вказаних довідок неможливо встановити період за який у позивача утворилася заборгованість за аліментами.
Довідку державного виконавця про суму заборгованості  ОСОБА_1 за  аліментами  та про період, за який вона виникла,  позивачем суд  не надано.
З вказаних  доказів  неможливо встановити  коли саме у ОСОБА_1 виникла заборгованість за аліментами на утримання двох дітей: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та чи на момент її виникнення позивач був позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, як того вимагає ст. 197 СК України. Оскільки в разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів в період відмінний від періоду хвороби платника аліментів, підстави для застосування ст. 197 СК України та звільнення від сплати заборгованості за аліментами будуть відсутні.
На підтвердження незадовільного стану свого здоров`я позивач надав суду виписку із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 25.01.2013 року.
Разом з тим, позивачем не надано суду доказів понесення ним витрат на лікування у зв`язку з встановленим діагнозом, розміру цих витрат, конкретного періоду їх понесення, з метою встановлення судом неможливості сплати аліментів в конкретний період часу, та як наслідок, утворення заборгованості у зв`язку зі значними витратами на лікування, зумовленими тяжкою хворобою платника аліментів.
З огляду на те, що доказів понесення  витрат на лікування у зв`язку з тяжкою хворобою, що є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, у розумінні частини другої статті 197 СК України, позивачем суду першої інстанції не надано, колегія суддів відхиляє доводи  апеляційної скарги позивача про те, що його незадовільний стан здоров`я є підставою для звільнення від сплати заборгованості за  аліментами. 
Доводи позовної заяви та апеляційної скарги про те, що після ухвалення судових рішень про стягнення з нього аліментів  на утримання двох дітей змінилися обставини, що впливали на їх призначення, а саме: що  21 січня 2013 року йому було призначено пенсію за віком та інших доходів він не має, правильність висновків суд першої інстанції не спростовують, так як вказані обставини є підставою для звернення  платника аліментів до суду з позовом про  зменшення розміру аліментів, що і було зроблено  ОСОБА_1 , який звернувся до суду з таким позовом  і рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.08.2013 року було  зменшено розмір аліментів, що підлягали стягненню з  ОСОБА_1   до 400,00 грн. на кожну дитину. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що сума аліментів, яку він змушений сплачувати на користь відповідачки, перевищує 50% від його пенсійного забезпечення, що поставило його у скрутне матеріальне становище, правильність висновків суду першої інстанції  також не спростовують, так як  за змістом статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, у випадку погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для звернення до суду з позовом про  зменшення розміру аліментів, однак такі позовні вимоги   даній  справі позивачем не заявлялися.
Також колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивач в повній мірі виконав обов`язок по забезпеченню дітей, оскільки з метою припинення обов`язку про сплаті аліментів він подарував дітям належну йому на праві власності квартиру, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 2012 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 , яка діяла від імені малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі Розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №320 від 24.07.2012 року (обдаровані) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрований в реєстрі за №8159 за умовами якого дарувальник передав, а обдаровані безоплатно прийняли в дарунок квартиру АДРЕСА_1 - по Ѕ частині кожний. На укладення цього договору отримана згода органу опіки та піклування згідно Розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №320 від 24.07.2012 року. У п.6 договору вказано, що укладання цього договору не пов`язане із виконанням обдаровуваними будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому.
Відповідно до ст.190 Сімейного Кодексу України той з батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду» батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації (ст. 190 СК України).
Таким чином, зазначеною нормою права передбачений конкретний порядок для набуття дитиною або дитиною і тим з батьків, з ким вона проживає, права власності на нерухоме майно за рахунок припинення права на аліменти.
Договір передбачений ст. 190 СК України є двостороннім договором, який наділяє правами та обов`язками обидві його сторони та є проявом їх вільного волевиявлення.
У свою чергу, відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ч.3 ст.202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Отже, договір дарування квартири від 10.08.2012 року за своєю правовою природою є одностороннім правочином, не створює для сторін взаємних прав та обов`язків.
Змістом договору дарування квартири від 10.08.2012 року спростовуються посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на фактичне укладення  між ним та  ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах неповнолітніх дітей, договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно.
Таким чином, укладення  між сторонами договору дарування квартири від 10.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №8159, не впливає на правовідносини зі сплати аліментів.
Заява ОСОБА_2 від 10.08.2012 року на ім`я начальника ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві з проханням залишити виконавчі листи про стягнення аліментів з ОСОБА_1 без виконання для урегулювання питання мирним шляхом,  не свідчить про подальше укладення саме договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно в належній формі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що районним судом не надано оцінки тому факту, що позивачка є особою працездатного віку, має постійну роботу, отримує заробітну плату, допомогу на дітей, аліменти та одноособово розпоряджається вказаними коштами, колегія суддів відхиляє, оскільки вказана обставина не є предметом дослідження у справі за позовом про звільнення позивача від сплати заборгованості за  аліментами.
Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що заборгованість за  аліментами позбавляє його права на отримання державної допомоги у вигляді субсидії внаслідок чого він позбавлений можливості оплачувати житлово-комунальні послуги в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості понад 34 000 грн., яка щомісячно збільшується, через що існує загроза втрати ним  тимчасового житла, з огляду на наступне. 
В позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що він вимушений проживати в орендованій квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_8 . У зв`язку з тим, що за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів він не може оформити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та заборгованість по оплаті цих послуг становить понад 27 000,00 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач не надав суду доказів укладення ним договору оренди квартири АДРЕСА_2 , з якого можна було б встановити дату його укладення та строк дії договору, права та обов`язки сторін договору щодо оплати вартості комунальних послуг.
Крім того, наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги платника аліментів не є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами у розумінні частини 2 статті 197 СК України.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів вірно встановив, що ОСОБА_1 не надав  суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
          Повний текст постанови складено  05 червня 2020 року.  
           Головуючий:                                          Судді: