ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

02 березня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1260/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Гайдук В.С.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Бабич В.О., ордер;
від відповідача: Гурова О.А., ордер;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019, ухвалене суддею Мавродієвою М.В. у м. Миколаїв, повний текст якого складено 21.10.2019
у справі №915/1260/19
за позовом: Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ»
про: стягнення 7    201    322, 56 грн, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року Державне підприємство «Миколаївський морський торговельний порт» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про стягнення 7    201    322, 56 грн, з яких, 5    551    847, 86 грн – заборгованість по сплаті за договором № 12-А від 08.06.2006; 1    268    891, 02 грн - штрафні санкції у вигляді пені, 273    182, 11 грн – інфляційне збільшення боргу, 107    401, 57 грн – 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 12-А від 08.06.2006 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів, внаслідок чого виникла заявлена до стягнення сума заборгованості, а також підстави для нарахування пені згідно п. 9.2 Договору, 3% річних та інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 02.05.2019 позовну заяву Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №915/1260/19; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження.
16.05.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого останній, посилаючись на відсутність вини у простроченні сплати орендних платежів та складну економічну ситуацію, просив суд відстрочити виконання грошового зобов`язання у розмірі 7    031    322, 56 грн терміном на 1 рік.
24.05.2019 від відповідача надійшла заява про врегулювання спору за участю судді, в якій останній повідомляв про звернення до позивача з Пропозицією №591 від 16.05.2019 укласти Мирову угоду, у зв`язку з чим просив суд провести процедуру врегулювання спору за участю судді та постановити відповідну ухвалу про зупинення провадження у справі №915/1260/19.
07.06.2019 від відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування позовної давності до позовних вимог позивача у справі №915/1260/19, згідно якої просив суд застосувати позовну давність до вимог позивача про стягнення штрафних санкцій за період з 31.10.2010 по 23.04.2018; відмовити позивачу у стягненні з відповідача суми штрафних санкцій за період з 31.10.2010 по 23.04.2018 у розмірі 683688,08 грн, а саме у стягненні: 530517,96 грн – пені, 107592,03 грн – інфляційних, 45578,09 грн - 3% річних; надати відповідачу терміном на 1 (один) рік відстрочку виконання грошового зобов`язання у розмірі 6517634,48 грн, з яких: 5551847,86 грн сума основного боргу та 965786,62 грн сума штрафних санкцій.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 позовні вимоги задоволено частково:
в частині стягнення 17 000, 00 грн основного боргу провадження у справі закрито, у зв`язку з відсутністю предмету спору;
з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на користь Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» стягнуто 5    381 847, 86 грн основного боргу, 1 268 891, 02 грн пені, 273 182, 11 грн збитків від інфляції, 107 401, 57 грн - 3% річних та 105 470, 57 грн судового збору;
в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про надання відстрочки виконання грошового зобов`язання у розмірі 6 347 634, 48 грн, відмовлено.
Судове рішення мотивоване обґрунтованістю позовних вимог та доведеністю їх матеріалами справи. При цьому, судом, за наслідками розгляду заяви відповідача про застосування строку позовної давності, встановлені обставини переривання відповідного строку за вимогами про стягнення пені. В частині, що стосується стягнення 3% річних та інфляційних, суд зазначив, що такі вимоги заявлені позивачем в межах встановленого ст. 257 Цивільного кодексу України строку позовної давності.
Сформульоване у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про надання відстрочки виконання грошового зобов`язання відхилено судом через не доведення виключності випадку та ненадання доказів в підтвердження наявності конкретних обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять неможливим його виконання на даний час, а також тих обставин, що у відповідача з`явиться можливість виконати рішення через 1 рік. 
Не погодившись з означеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 по справі №915/1260/19, повний текст якого складено та підписано 21.10.2019 змінити:
вказавши у п. 2 його резолютивної частини суму 170    000, 00 грн замість 17    000, 00 грн.;
доповнивши його резолютивну частину пунктом із вказівкою про застосування позовної давності та відмову позивачу – Державному підприємству «Миколаївський морський торговельний порт» у стягненні з відповідача – Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» пені у розмірі 530    517, 96 грн;
вказавши у п. 3 його резолютивної частини до стягнення суму пені у розмірі 738    373, 06 грн, замість 1    268    891, 02 грн;
вказавши у п. 4 його резолютивної частини про надання відповідачу – Товариству з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» відстрочки виконання терміном на 1 (один) рік стягнення на користь позивача – Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» заборгованості та штрафних санкцій у розмірі: 5    381    847, 86 грн – сума основного боргу, 738    373, 06 грн – сума пені, 273 182, 11 грн – сума збитків від інфляції, 107    401, 57 грн – сума 3% річних, а також 105    470, 57 грн судового збору.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, визнання встановленими недоведених обставин справи, неповне з`ясування обставин справи, у томі числі, щодо:
відсутності вини Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» у не проведенні оплати за Договором №12-А від 08.06.2006 та практичної неможливості протягом року здійснення стивідорної діяльності через дії третіх осіб, що зумовлює необхідність у додатковому часі для відновлення достатньої платоспроможності та відстрочці виконання грошового зобов`язання на рік;
настання негативних наслідків для боржника при необхідності негайного виконання рішення, з огляду на надання переваги виключно припущенню настання негативних наслідків для кредитора, при цьому за їх недоведеності позивачем;
підстав не застосування ст. 239 Господарського процесуального кодексу України;
відсутності у діях відповідача будь-якого натяку на ухилення від виконання зобов`язань, намагання відповідача мирним шляхом вирішити спірне питання, отримавши розстрочку виконання у реальні строки.
Апеляційна скарга направлена безпосередньо до суду апеляційної інстанції та у відповідності до вимог ст. 32 та ч. 1 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України за протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2019 для її розгляду визначено судову колегію у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Богацька Н.С., судді Діброва Г.І., Принцевська Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.11.2016 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали справи №915/1260/19; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 у справі №915/1260/19 до надходження матеріалів даної справи з Господарського суду Миколаївської області.
26.11.2019 згідно супровідного листа Господарського суду Миколаївської області №915/1260/19/15816/19 від 25.11.2019 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №915/1260/19.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 у справі №915/1260/19; встановлено іншим учасникам справи згідно з нормами ст. 263 Господарського процесуального кодексу України строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (з доказами його направлення учасникам справи) до 16.12.2019 та роз`яснено про їх право в строк до 16.12.2019 подати до суду разом з відзивом на апеляційну скаргу або окремо будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. 
12.12.2019 від Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач просить прийняти цей відзив та залучити його до матеріалів справи; залишити рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 у справі №915/1260/19 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» від 11.11.2019 №1350 без задоволення; судові витрати за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
Заперечуючи проти доводів апелянта, позивач зазначав, що:
відповідач є суб`єктом господарювання, що здійснює підприємницьку діяльність та в силу ст.ст. 42, 218 Господарського кодексу України не має підстав для фактичного перекладання своїх підприємницьких ризиків на позивача шляхом відтермінування строків оплати за надані послуги до більш сприятливого для нього часу. В свою чергу, у період з липня 2018 року по квітень 2019, коли було подано позов, вже були відсутні обставини, на які апелянт посилався як на причину порушення своїх зобов`язань щодо оплати наданих послуг;
між сторонами не було досягнуто згоди щодо укладання мирової угоди. Разом з тим чинним законодавством передбачена можливість укладання сторонами мирової угоди на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі, на етапі виконання судового рішення. Фактичний розмір виконаного відповідачем зобов`язання з моменту звернення до суду з даним позовом складав 0,03%;
за договорами, укладеними між сторонами, у відповідача наразі існує прострочена дебіторська заборгованість на суму понад 25 мільйонів гривень;
наявні в матеріалах справи докази, і зокрема гарантійний лист № 1037 від 21.12.2018, свідчать, що апелянтом здійснено усі необхідні дії, якими підтверджується визнання ним свого боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності;
надані апелянтом докази не можуть засвідчувати факт відсутності у апелянта можливості виконати судове рішення без надання відстрочки та не спростовують наявність вини апелянта у виникненні заборгованості;
повноваження Сокрут Є. на підписання позовної заяви підтверджується наказами Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» № 77/о від 18.10.2019 та № 115 від 14.09.2018 «Про розподіл окремих функцій управління діяльності ДП «ММТП» між директором, його заступниками та групою радників», а також положеннями статуту Підприємства.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2019 справу призначено до розгляду на 20.01.2020 о 14:00 год.
20.01.2020 від апелянта засобами електронного зв`язку надійшло клопотання, згідно якого останній, посилаючись на обставини часткової оплати стягненої відповідної до оскаржуваного рішення суми заборгованості та звернення до позивача з пропозицією № 45 від 10.01.2020 про укладання мирової угоди, просив суд з метою врахування всіх обставин справи та забезпечення можливості сторін укласти мирову угоду, відкласти розгляд справи та приєднати відповідні докази.
В судовому засіданні 20.01.2020 задля забезпечення можливості з`ясування фактичних обставин щодо узгодження/відхилення запропонованого відповідачем проекту мирової угоди та надходженням відповідного клопотання, судовою колегією оголошено перерву на 10.02.2020 о 15:00 год.
10.02.2020 представник позивача в судове засідання з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи копій листів Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» №06/85 від 17.01.2020 та №06/154 від 07.02.2020 щодо результатів розгляду пропозицій Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про врегулювання спору мирним шляхом.
Представник скаржника в судове засідання не з`явився, засобами електронного зв`язку надіслав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, у зв`язку із хворобою; додатково повідомляв про часткове погашення заборгованості та звернення до позивача з пропозицією про врегулювання спору мирним шляхом.
Представник позивача проти задоволення клопотання заперечив, наполягав на систематичному порушенні відповідачем умов договору та накопиченні боргу, доказів часткової оплати заборгованості не спростовував.
В судовому засіданні 10.02.2020, з метою створення сторонам необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи та висловлення своїх правових позицій, згідно ст. ст. 216, 233, 270 Господарського процесуального кодексу України в межах розумного строку, необхідного для належного повідомлення учасників справи про наступну дату судового засідання, оголошено перерву на 02.03.2020 о 14:30 год.
В судовому засіданні 02.03.2020 представники сторін висловились на підтримку власних доводів та заперечень, які викладені письмово. Представником позивача додатково через канцелярію суду надане клопотання, згідно якого останній, з метою підтвердження продовження накопичення простроченої дебіторської заборгованості за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 12-А від 08.06.2006, просив долучити до матеріалів справи копію рапорту начальника фінансового відділу – головного бухгалтера Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» № 03-10/18 від 27.02.2020.
Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів зазначає наступне:
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.06.2006 між Державним підприємством «Миколаївський морський торговельний порт» (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» (орендар) укладено договір індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності (договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: портальні крани згідно переліку в Додатку № 1 до даного договору (майно), яке знаходиться на балансі орендодавця і вартість якого визначена відповідно до звіту про незалежну оцінку, виконаного Регіональною торгово-промисловою палатою Миколаївської області, станом на 30 вересня 2005 року, з рахуванням звіту з актуалізації станом на 31.03.2005, і становить 10    983    750, 00 грн. Майно передається в оренду з метою його використання за призначенням (п. 1.1 договору).
Згідно з п. 2.1 договору орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний в даному договорі, але не раніше дати підписання сторонами акту приймання-передачі майна.
Обов`язок по складанню акту приймання-передачі за умовами п. 2.5 договору покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.
Відповідно до розділу 3 договору «Орендна плата» сторонами погоджено, що річна орендна плата визначається на підставі Методики, за ставкою 5% від вартості майна, зазначеного в п. 1.1 даного договору (п. 3.1 договору). Щомісячна орендна плата визначається на підставаі Методики і становить згідно з розрахунком (Додаток № 2) за базовий місяць (березень):
портальний електричний пересувний кран блочної конструкції на поворотній колоні з шарнірно-сочлененною стрілою «Сокіл», інв. № 85 – 13 045,84 грн, в тому числі ПДВ 20% - 2    174, 31 грн;
портальний електричний пересувний кран блочної конструкції на поворотній колоні з шарнірно-сочлененною стрілою «Сокіл», інв. № 85 – 13 045,84 грн, в тому числі ПДВ 20% - 2    174, 31 грн;
портальний електричний пересувний кран блочного типу на поворотній колоні з змінюючим вильотом стріли «Альбатрос», інв. № 61 – 7    690, 73 грн, в тому числі ПДВ 20% - 1    281, 79 грн;
портальний електричний пересувний кран блочного типу на поворотній колоні з змінюючим вильотом стріли «Альбатрос», інв. № 59 – 7    690, 73 грн, в тому числі ПДВ 20% - 1    281, 79 грн;
кран портальний електричний перевантажувальний «Кировець», інв. № 55 – 4    292, 50 грн, в тму числі ПДВ 20% 715, 42 грн.
Загальний розмір орендної плати за базовий місяць оренди (вересень) складає 45    765, 64 грн, в тому числі ПДВ 7    627, 61 грн.
Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс орендної плати за кожний наступний місяць.
Розрахунок орендної плати Додаток №2 до даного договору, є його невід`ємною частиною (п. 3.2 договору).
Орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця до 20-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10-го числа місяця, наступного за місяцем перерахування (п. 3.3 договору).
Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (п. 3.4).
За умовами розділу 5 договору орендар прийняв на себе зобов`язання використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов цього договору. Своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату відповідно до рахунків, наданих орендодавцем.
Орендодавець згідно з п.п. 7.1, 7.2 договору прийняв на себе зобов`язання передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором по акту приймання-передачі майна; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися орендованим майном на умовах цього договору.
За невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (п. 9.1 договору). Пунктом 9.2 договору встановлена відповідальність орендаря за прострочення оплати орендної плати (п. 3.3, п. 5.2) у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дати нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.
Даний договір укладається на строк 10 років та набуває чинності з моменту його підписання сторонами, а в частині передачі окремо індивідуально визначеного майна – з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна (п. 11.1 договору).
Згідно з п. 11.6 договору сторони погодили, що термін дії договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди за умови погодження органом управління державним майном.
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
21.06.2006 сторонами на виконання п.п. 2.5, 7.1 договору складено та підписано акти прийому-передачі визначених згідно Додатку № 1 портальних кранів.
В перебігу дії договору між сторонами підписано низку додаткових угод, у тому числі:
додаткову угоду № 1 від 16.03.2007, якою змінено п.п. 3.1, 3.2 договору в частині розміру орендної плати; внесено зміни в Додаток № 2 до договору і викладено його в новій редакції, щ додається до цієї додаткової угоди;
додаткову угоду № 2 від 23.04.2009, якою внесено зміни до п. 11.3 договору щодо порядку повідомлення про зміну податкових, розрахункових, банківських реквізитів, які наведені у розділі 12 договору, а також доповнено розділ 12 договору банківським реквізитами сторін;
додаткову угоду № 3 від 26.04.2016, якою викладено в новій редакції п. п. 3.1, 3.2 (щодо орендної плати) та п. 11.1 (щодо строку дії договору) договору; внесено зміни в додаток № 2 договору та викладено його в новій редакції.
На виконання умов Договору оренди позивачем у період з жовтня 2017 року по лютий 2019 року надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 6678355,31 грн, про що складено акти наданих послуг (виконаних робіт) а саме: №21920043 від 31.10.2017 на суму 368374,12 грн; №24840043 від 30.11.2017 на суму 371689,49 грн; №27470043 від 31.12.2017 на суму 375406,38 грн; №01800043 від 31.01.2018 на суму 381037,46 грн; №03650043 від 28.02.2018 на суму 384466,79 грн; №06500043 від 31.03.2018 на суму 388695,90 грн; №08710043 від 30.04.2018 на суму 391805,46 грн; №10930043 від 31.05.2018 на суму 391805,46 грн; №13070043 від 30.06.2018 на суму 391805,46 грн; №15290043 від 31.07.2018 на суму 389062,82 грн; №16860043 від 31.08.2018 на суму 389062,82 грн; №19670043 від 30.09.2018 на суму 396455,02 грн; №21880043 від 31.10.2018 на суму 403194,74 грн; №26640043 від 30.11.2018 на суму 408839,47 грн; №29670043 від 31.12.2018 на суму 412110,19 грн; №01870043 від 31.01.2019 на суму 416231,29 грн; №04100043 від 28.02.2019 на суму 418312,44 грн.
Зазначені акти наданих послуг (виконаних робіт) були підписані та скріплені печатками сторін.
На оплату наданих послуг, позивачем у відповідності з п. 3.3 договору виставлено рахунки № 21920043 від 31.10.2017 на суму 368374,12 грн; №24840043 від 30.11.2017 на суму 371689,49 грн; №27470043 від 31.12.2017 на суму 375406,38 грн; №03650043 від 28.02.2018 на суму 384466,79 грн; №06500043 від 31.03.2018 на суму 388695,90 грн; №08710043 від 30.04.2018 на суму 391805,46 грн; №10930043 від 31.05.2018 на суму 391805,46 грн; №13070043 від 30.06.2018 на суму 391805,46 грн; №15290043 від 31.07.2018 на суму 389062,82 грн; №16860043 від 31.08.2018 на суму 389062,82 грн; №19670043 від 30.09.2018 на суму 396455,02 грн; №21880043 від 31.10.2018 на суму 403194,74 грн; №26640043 від 30.11.2018 на суму 408839,47 грн; №29670043 від 31.12.2018 на суму 412110,19 грн; №01870043 від 31.01.2019 на суму 416231,29 грн; №04100043 від 28.02.2019 на суму 418312,44 грн.
Вартість наданих послуг оплачена орендарем частково на суму 1 126 507, 45 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по особовому рахунку, внаслідок чого за відповідачем станом на дату подачі позовної заяви рахувалась заборгованість в сумі 5    551    847, 86 грн.
29.05.2018 позивачем на адресу відповідача було направлено у претензію №06/706 на суму 1 658    126, 27 грн (т.1 а.с.66-67).
Листом №415 від 02.07.2018 відповідач підтвердив наявність заборгованості за договором №12-А від 08.06.2006 та гарантував застосування усіх необхідних заходів задля термінової оплати існуючої заборгованості (т.1 а.с.68).
Листом №456 від 12.07.2018 відповідач повідомив позивача про часткове погашення заборгованості у розмірі 70 000, 00 грн за договором №12-А від 08.06.2006 (т.1 а.с.70).
07.11.2018 позивач повторно звернувся до відповідача з претензією №06/1507 на суму 4421145,81 грн (т.1 а.с.72-74).
Листами від 12.11.2018 за №829, від 13.11.2018 за №845 та від 15.11.2018 за №857 відповідач підтвердив свої зобов`язання щодо проведення належної оплати за договором №12-А від 08.06.2006, знову гарантував застосування усіх необхідних заходів задля термінової оплати існуючої заборгованості та повідомив про часткове погашення існуючої заборгованості (т.1 а.с.75-78).
22.11.2018 своїм листом за №883 відповідач повідомив позивача про часткову сплату штрафних санкцій у розмірі 7768,0 грн та визнав вказану у претензії суму боргу разом із штрафними санкціями, а також ще раз підтвердив свої зобов`язання щодо проведення належної оплати за договором №12-А від 08.06.2006 і гарантував застосування усіх необхідних заходів задля повного погашення існуючої заборгованості (т.1 а.с.80). 
Також на адресу позивача 21.12.2018 надійшов гарантійний лист №1037 від 21.12.2018 відповідача, в якому останній визнавав наявність кредиторської заборгованості перед позивачем, підтверджував свої зобов`язання щодо проведення належної оплати за діючими договорами і гарантував застосування усіх необхідних заходів задля повного погашення існуючої заборгованості за Графіком погашення заборгованості, що надавався (т.1 а.с.82-85).
Позивач у відповідь на гарантійний лист відповідача своїм листом №06/30 від 10.01.2019 попередив останнього, що у разі відсутності реальних дій, направлених на погашення передбаченої у Графіку погашення заборгованості, буде вимушений вжити всіх заходів, в тому числі судових, для захисту своїх прав та інтересів (т.1 а.с.87).
Як зазначалось позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем прийнятних на себе зобов`язань щодо сплати орендних платежів за період користування майном з жовтня 2017 року по лютий 2019 року, утворилась заборгованість в розмірі 5    551    847, 86 грн, що й стало підставою звернення до останнього з позовними вимогами до суду.
За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу. Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням, у відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди) державного майна та підпадає під правове регулювання норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а також відповідних норм Цивільного та Господарського кодексів України.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).
Сутність заявленого позову полягає у спонуканні відповідача до примусового виконання зумовленого вказаним договором обв`язку зі сплати орендних платежів та нарахованих, внаслідок його невиконання, пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Укладений між сторонами договір, у розумінні ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України та ст. ст. 173, 174 Господарського кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, зокрема, права орендодавця на отримання орендних платежів, що безпосередньо закріплено як в ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України так і в Законі України «Про оренду державного та комунального майна» та передбачено п. 3.3 договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України та ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. 
Як встановлено судом першої інстанції, відповідачем неналежним чином виконувались зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг з оренди, внаслідок чого у відповідача, станом на дату подання позову, існував борг в розмірі 5 551 847, 86 грн.
Наведені обставини відповідачем не заперечуються, судове рішення в цій частині не оскаржене.
Судом також встановлено, що після звернення позивача до суду з даним позовом відповідачем було частково сплачено наявну заборгованість з орендної плати у сумі 170 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №898 від 02.05.2019 на суму 150 000, 00 грн та платіжним дорученням №943 від 07.05.2019 на суму 20 000,00 грн (т.1 а.с.253-254), у зв`язку з чим провадження у справі в цій частині на підставі п. 2. ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України закрито за відсутністю предмету спору.
Що стосується посилань апелянта на невірне визначення в резолютивній частині розміру позовної вимоги щодо якої судом першої інстанції закрито провадження у справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що мотивувальна частина рішення, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, містить вірний висновок суду про погашення відповідачем боргу в сумі 170    000, 00 грн та необхідність закриття провадження у справі в цій частині. Допущена в резолютивній частині технічна описка, в даному випадку, не є самостійною підставою зміни / скасування судового рішення у розумінні приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, та може бути виправлена судом першої інстанції у відповідності до положень ст. 243 Господарського процесуального кодексу України.
В силу норм ст.ст. 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216-218 Господарського кодексу України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати заборгованості з нарахованими впродовж періоду прострочення на неї 3% річних, інфляційних втрат та пені, передбаченої п. 9.2 договору.
Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з несвоєчасною сплатою орендних платежів позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в сумі 1 268 891, 02 грн, 3% річних в сумі 107    401, 57 грн. за період з моменту виникнення права вимоги по 11.04.2019, а також інфляційні втрати в сумі 273    182, 11 грн за період з січня 2018 року по квітень 2019 року. Розрахунок здійснений позивачем за кожним окремо виставленим рахунком, з урахуванням поступового зменшення суми боргу.
За результатами перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, здійсненої за допомогою Юридичної інформаційно-пошукової системи «Законодавство», судом встановлено, що розрахунок 3% річних є обґрунтованим та арифметично вірним, загальний розмір збитків від інфляції за визначений позивачем період склав 317 645, 13 грн, що є більшим від заявленого. Водночас, оскільки, позивач просив стягнути з відповідача збитки від інфляції в сумі 273 182, 11 грн, суд, враховуючи принцип диспозитивності, вказав на відсутність підстав для виходу за межі заявлених вимог в цій частині.
Так само судом визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» про стягнення з відповідача пені в сумі 1 268 891, 02 грн.
При цьому, судом, з огляду на заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, також встановлено, що визначений ст. 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності щодо вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат позивачем не пропущено, в частині стягнення пені мало місце переривання відповідного строку.
Рішення суду в частині стягнення 3% річних в сумі 107 401, 57 грн та збитків від інфляції в сумі 273 182, 11 грн апелянтом не оскаржується.
Оцінюючи висновки місцевого господарського суду щодо вимог про стягнення пені, у світлі доводів заявника апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України), іншими законами та договором.
Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).
Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Аналіз ч. 1 ст. 230, ч. ч. 4, 6 ст. 232 Господарського кодексу України свідчить про те, що встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України), у тому числі мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).
Так, в п. 9.2 договору сторони погодили, що орендар несе відповідальність за прострочення оплати орендної плати (п. 3.3, п. 5.2) та сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації, за кожен день прострочення, включаючи день оплати.
Отже, сторони в договорі врегулювали відносини щодо розміру (в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, на який нараховується пеня, від суми заборгованості з урахуванням індексації за кожний день прострочення) та терміну (включаючи день оплати) сплати пені за несвоєчасну сплату орендної плати. Крім іншого, цей пункт договору повністю відповідає положенням ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16.
В цьому контексті, нарахування позивачем пені у період з моменту виникнення права вимоги по 11.04.2019 (з урахуванням поступового зменшення суми боргу) є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та умовам договору.
Представлений позивачем розрахунок пені перевірений судом першої та апеляційної інстанції та є арифметично вірним.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо наявності підстав для переривання строку позовної давності з огляду на таке.
За положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У зобов`язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов`язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов`язання мало бути виконане.
Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов`язань, що з нього виникають (наприклад, у зв`язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Причиною виникнення даного спору стало неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності № 12-А від 08.06.2006 в частині сплати орендних платежів.
Згідно з п. 3.3 договору орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця до 20-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування, на підставі рахунку, виставленого орендодавцем до 10-го числа місяця, наступного за місяцем перерахування.
Отже, враховуючи положення п. 3.3 договору, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, а також дату звернення позивача до суду (23.04.2019), строк позовної давності за вимогами про стягнення пені за прострочення сплати орендної плати
за жовтень 2017 року (рахунок № 21920043 від 31.10.2017), нарахованої з 21.11.2017 по 29.11.2017, сплив у період з 22.11.2017 по 30.11.2017;
за листопад 2017 року (рахунок № 24840043 від 30.11.2017), нарахованої з 21.12.2017 по 12.01.2018, сплив у період з 22.12.2017 по 13.01.2018;
за грудень 2017 року (рахунок № 27470043 від 31.12.2017), нарахованої з 21.01.2018 по 22.04.2018, сплив у період з 22.01.2019 по 23.04.2019;
за січень 2018 року (рахунок № 01800043 від 31.01.2018), нарахованої з 21.02.2018 по 22.04.2018, сплив у період з 22.02.2019 по 23.04.2019;
за лютий 2018 року (рахунок № 03650043 від 28.02.2018), нарахованої з 21.03.2018 по 22.04.2018, сплив у період з 22.03.2019 по 23.04.2019;
за березень 2018 року (рахунок № 06500043 від 31.03.2018), нарахованої з 21.04.2018 по 22.04.2018, сплив у період з 22.04.2019 по 23.04.2019.
Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Аналіз зазначеної норми ст. 264 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання. При цьому господарському суду слід мати на увазі таке:
у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.
у дослідженні обставин переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову господарському суду слід ураховувати, що підставою для переривання перебігу позовної давності є, зокрема, пред`явлення позову до одного із кількох боржників. Крім того, перебіг позовної давності переривається пред`явленням позову, якщо предметом цього позову є лише частина вимоги. Із наведеного випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред`явлення позову лише щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов`язання припускається можливість виокремлення такої частини. При цьому частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов`язанням (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України), які є складовою частиною основного боргу, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором.
При вирішенні питання щодо переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач звертався до відповідача з претензіями №06/706 від 29.05.2018 та №06/1507 від 07.11.2018 про сплату заборгованості з урахуванням штрафних санкцій по рахункам, які входять в предмет спору у даній справі (детальний розрахунок штрафних санкцій було наведено позивачем у розрахунках в самих претензіях) (т.1 а.с.66-67, 72-74).
У відповідь на претензії відповідач направив позивачу листи №415 від 02.07.2018, №456 від 12.07.2018, №829 від 12.11.2018, №845 від 13.11.2018, №857 від 15.11.2018 та №883 від 22.11.2018, в яких відповідач підтвердив наявність заборгованості (заборгованість та штрафні санкції за договором), повідомляв про часткове погашення суми штрафних санкцій, гарантував позивачу вжиття заходів для термінової оплати заборгованості, просив мирним шляхом вирішити існуючі питання та надати можливість добровільно погасити існуючу заборгованість (т.1 а.с.68, 70, 75, 77, 78, 80).
21.12.2018 відповідачем направлено на адресу позивача гарантійний лист №1037, в якому відповідач просив погодити Графік погашення заборгованості та надати можливість добровільно у позасудовому порядку погасити існуючу заборгованість та зобов`язався за необхідності оформити та надати документи для погодження розстрочки виконання зобов`язання (т.1 а.с.82-84). До гарантійного листа відповідачем додано Графік погашення заборгованості, в якому передбачено строки погашення штрафних санкцій (пені) (т.1 а.с.85).
За вказаних обставин, суд дійшов висновку про переривання строку позовної давності по позовній вимозі про стягнення пені, яке відбулось в межах строку позовної давності.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на неустойку, передбачену ст. 549 Цивільного кодексу України, ст. ст. 231, 232 Господарського кодексу України та умовами договору, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а право на позов про стягнення пені виникає на кожну дату із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Отже, для належного встановлення факту переривання спеціального строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, місцевому господарському суду належало встановити момент початку перебігу строку позовної давності за кожною такою вимогою, розмір зобов`язань за пенею, визнаного боржником, у його співвідношенні щодо окремого простроченого платежу та з урахуванням вказаних обставин, визначити чи мало місце переривання строків позовної давності.
Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, якими суд обґрунтував обставини переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені, колегія суддів вважає за необхідне зазначити що:
- ані в претензії № 06/706 від 29.05.2018, ані в претензії № 06/1507 від 07.11.2018 позивач не вимагав сплати пені за прострочення виконання грошового зобов`язання по рахункам № 21920043 від 31.10.2017, № 24840043 від 30.11.2017, і, відповідно, відповіді Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на претензії не містять будь-яких посилань на обставини визнання такого зобов`язання;
- загальне посилання боржника у відповідях на претензії № 829 від 12.11.2018, № 845 від 13.11.2018 на визнання ним суми заборгованості, так само як і часткова сплата основної заборгованості не свідчить про визнання ним боргу за пенею, а отже, не призводить до переривання позовної давності за цими вимогами;
- виходячи зі змісту претензії № 06/1507 від 07.11.2018 позивач вимагав сплати заборгованості та штрафних санкцій за низкою рахунків № 27470043 від 31.12.2017, №    01800043 від 31.01.2018, № 03650043 від 28.02.2018, № 06500043 від 31.03.2018, № 08710043 від 30.04.2018, № 10930043 від 31.05.2018, № 13070043 від 30.06.2018, № 15290043 від 31.07.2018, № 16860043 від 31.08.2018, № 19760043 від 30.09.2018. В свою чергу, зі змісту відповідей відповідача № 875 від 15.11.2018, № 883 від 22.11.2018 на вказану претензію, так само як і платіжного доручення № 1864 від 20.11.2018, не вбачається за яким саме рахунком та в якій сумі відповідач визнав зобов`язання за штрафними санкціями, зокрема, в частині пені. При цьому, виходячи зі змісту гарантійного листа відповідача № 1037 від 21.12.2018 та доданої до нього таблиці, загальний розмір пені за договором № 12-А від 08.06.2006 складає 1    403, 39 грн. Дані відносно погашення пені не відображені;
- відповіді на претензії, так само як і гарантійний лист, від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» підписані начальником юридичного відділу Гуровою А.А., яка діяла на підставі довіреності № 5 від 29.12.2017, строк дії до 31.12.2018. Зміст вказаної довіреності передбачає обов`язок повіреного узгоджувати з довірителем всі питання, що виникатимуть в процесі виконання повноважень, пов`язаних виконанням цієї довіреності. Між тим, як в заявах по суті справи, так і в апеляційній скарзі відповідач в особі директора Товариства наполягав на тому, що ним не було вчинено дій, які у розумінні ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України, свідчать про обставини переривання строку позовної давності за вимогами про стягнення пені. Доказів узгодження повіреним з довірителем (в особі уповноваженого органу) дій в частині, що стосуються визнання заборгованості по штрафних санкціях, так само як і доказів, які б дозволяли вірогідно встановити повноваження керівника Товариства на делегування відповідних повноважень представнику, матеріали справи не містять.
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про передчасність висновків суду першої інстанції щодо доведеності обставин переривання на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 264 Цивільного кодексу України строку позовної давності щодо позовних вимог про стягнення пені по рахунках № 21920043 від 31.10.2017, № 24840043 від 30.11.2017, № 01800043 від 31.01.2018, № 03650043 від 28.08.2018, № 06500043 від 31.03.2018.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» 20.09.2011).
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
Враховуючи наведене, а також наявність клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, заявленого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені по рахунках № 21920043 від 31.10.2017, № 24840043 від 30.11.2017, № 01800043 від 31.01.2018 за період з 21.01.2018 по 22.04.2018, № 03650043 від 28.08.2018 за період з 21.02.2018 по 22.04.2018, № 06500043 від 31.03.2018 за період з 21.04.2018 по 22.04.2018 у загальному розмірі 73    679, 11 грн, у зв`язку із спливом строку позовної давності.
При цьому, колегією суддів відхиляються твердження скаржника про відсутність його вини у порушенні строків сплати орендних платежів, адже в силу приписів ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.
Зазначене кореспондується з положеннями ст. 617 Цивільного кодексу України, згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Крім того, умовами договору не передбачено підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення строків внесення орендної плати внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків третіми особами.
Що стосується висновку суду про відхилення клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» про надання відстрочки виконання грошового зобов`язання у розмірі 6    347    634, 48 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем у відзиві на позовну заяву №589 від 16.05.2019 та у запереченнях на відповідь на відзив №670 від 07.06.2019 з урахуванням додаткових пояснень заявлене клопотання про відстрочення виконання рішення суду на один рік.
В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що у 2018 році несвоєчасне перерахування орендної плати сталося за відсутності вини його, у тому числі через проведення з серпня 2017 року по червень 2018 року (включно) Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Адміністрацією Миколаївського морського порту капітального ремонту Причалу №9, на якому повинна здійснюватися перевалка вантажів клієнтів через складські площі із використанням портальних кранів, орендованих за Договором №12-А від 08.06.2006, з відповідним виконанням навантажувально-розвантажувальних робіт, та через не підтвердження посадовцями Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрації морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) постановки теплоходів клієнтів компанії, що спричинило збитки, недоотримання грошових надходжень, втрату клієнтів.
За вказаними фактами слідчим відділом Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області порушено кримінальне провадження №12017150030004661 внесене до ЄРДР 30.11.2017, що підтверджується відповідними повідомленням до прокуратури та національної поліції (т.1 а.с.161-187).
Крім того, 06.02.2018, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», Миколаївським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України по вказаним фактам було порушено справу №2-26.215/1-2018, за результатом розгляду якої 28.03.2019 прийнято відповідне Рішення про порушення Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) законодавства про захист економічної конкуренції №4-ріш (т.1 а.с.193-252).
Внаслідок вимушеного простою, відповідач був позбавлений можливості здійснювати перевалку вантажів, що призвело фактично до зупинення господарської діяльності та виникнення і накопичення кредиторської заборгованості, у тому числі за Договором оренди №12-А від 08.06.2006.
Причал №9 з ремонту було прийнято Миколаївською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Миколаївського морського порту) з представниками ДАБІ лише у липні 2018 року (після відстоювання бетонного покриття) та відповідач тільки з 22.07.2018 отримав можливість використання Причалу №9 та відновлення вантажно-розвантажувальних робіт через складські площі за Договором оренди, прийнявши теплохід під обробку вантажу. Портовому оператору прийшлося заново відновлювати вантажопотік та нарощувати обсяги перевалки із посиленим пошуком та залученням нових клієнтів. Відповідач зазначає, що через складну економічну ситуацію, по незалежним від ТОВ «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» причинам за відсутності умислу та вини орендаря, дійсно було допущено виникнення заявленої позивачем заборгованості за Договором №12-А від 08.06.2006. При цьому відповідач протягом усього часу виникнення заборгованості ніколи не ухилявся від своїх зобов`язань, вчиняв заходи щодо забезпечення виконання зобов`язань, визнавав та вчиняв заходи щодо погашення заборгованості за Договором оренди та здійснював відповідні платежі, які продовжує здійснювати до цього часу і має намір здійснювати в подальшому.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується, зокрема, про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Наведені положення кореспондують з нормами ст. 239 Господарського процесуального кодексу України, яка передбачає, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Загальні підстави розстрочення/відстрочення виконання рішення суду визначені ст. 331 Господарського процесуального кодексу України.
Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. ч. 3, 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом наведених норм, відстрочення та розстрочення виконання рішення суду є правом, а не обов`язком суду, яке, реалізується виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
При цьому, враховуючи, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, господарський суд перш за все повинен враховувати ті негативні наслідки, які можуть настати для стягувача, у зв`язку із затримкою виконання такого рішення та не допускати їх настання.
Наразі, згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, не своєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.
Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.
У світлі викладеного, наведені відповідачем обставини не можуть бути ототожнені із винятковими обставинами, що утруднюють чи унеможливлюють виконання рішення, а наведене місцевим господарським судом обґрунтування є цілком правомірним з огляду на таке:
- по-перше, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, вчинення третіми особами дій, що перешкоджають веденню відповідачем господарської діяльності не є виключною у розумінні ч.3 ст.331 Господарського процесуального кодексу України обставиною для відстрочення виконання рішення суду;
- по-друге, підприємство в силу ст. 42 Господарського кодексу України організовує свою господарську діяльність на власний ризик, що покладає на нього тягар несприятливих наслідків такої діяльності і самі по собі фінансові труднощі підприємства не свідчать про те, що особа (боржник) не може виконати рішення суду;
- по-третє, на дату винесення оскаржуваного рішення тривалість прострочення виконання грошового зобов`язання перед позивачем становить майже два роки, що у світлі усталеної практики Європейського суду з прав людини кваліфікується як порушення в гарантованого ст.1 ратифікованого Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950р. права мирного володіння своїм майном (див., наприклад, п.45 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Агротехсервіс» проти України» від 05.07.2005);
- по-четверте, як наголошує позивач, попри надані скаржником в ході апеляційного розгляду докази часткового погашення заборгованості, які долучались до клопотань № 20/01 від 20.01.2020, від 10.02.2020, № 317 від 28.02.2020, за період з моменту звернення до суду з даним позовом, розмір простроченої заборгованості за договором має тенденцію до збільшення та станом на 27.02.2020 складає 8    871    133, 61 грн;
- по-п`яте, матеріали справи не містять та заявником не обґрунтовано належними та допустимими у розумінні ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами можливості накопичення в майбутньому грошових активів в обсязі, достатньому для задоволення вимог кредитора, а отже і спроможність виконати рішення суду зі спливом встановленого терміну відстрочення. 
Отже, висновки місцевого господарського суду щодо відсутності визначених процесуальним законодавством виключних обставин для запровадження запропонованого відстрочення виконання рішення є такими, що відповідають обставинам справи.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове підтвердження доводів апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ», у зв`язку з чим рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в сумі 73    679, 11 грн підлягає скасуванню з прийняттям рішення про відмову в позові в цій частині.
Судові втрати, пов`язані з розглядом даної справи, відповідно до правил ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін.
В частині, що стосується судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що з урахуванням сформульованих вимог за апеляційною скаргою, сума судового збору, що підлягала сплаті скаржником за подання апеляційної скарги склала 15    379, 15 грн (10    252, 77 грн. ((683    517, 96 грн - оспорювана сума = 153    000, 00 грн + 530    517, 96 грн) * 1,5 %/ 100 %)) * 150 % / 100%), і саме ця сума врахована при розподілі судових витрат.
Надлишково сплачена сума судового збору за подання апеляційної скарги може бути повернута скаржнику за його заявою в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 у справі №915/1260/19 – скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в сумі 73    679, 11 грн та в цій частині в позові відмовити.
Пункт 3 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:
«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» на користь Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» 5    381 847,86 грн основного боргу, 1    195    211, 91 грн пені, 273 182,11 грн збитків від інфляції, 107 401,57 грн - 3% річних та 104    364, 65 грн судового збору.».
В іншій частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 10.10.2019 у справі № 915/1260/19 залишити без змін.
Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський морський торговельний порт» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НІКМОРСЕРВІС НІКОЛАЄВ» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 657,78 грн.

Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови, у зв`язку із перебування судді-члена колегії Діброви Г.І у відпустці з 05.03.2020 по 06.03.2020 та 10.03.2020, а також перебуванням головуючого судді Богацької Н.С., у відпустці з 10.03.2020 по 11.03.2020, підписано 13.03.2020.

Головуючий суддя                                                                      Н.С. Богацька

судді                                                                                          Г.І. Діброва

                                                                                                    Н.М. Принцевська