КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                   
Справа № 752/14165/18                                                                Головуючий у 1-й інст. - Шкірай М.І.
Апеляційне провадження 22-ц/824/3856/2020                                                   Доповідач - Рубан С.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
         17 березня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді          Рубан  С.М.
                                   суддів                     Заришняк Г.М., Мараєва Н.Є. 
                                   при секретарі              Клець О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 нарішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Шкірай М.І. у справі за заявоюОСОБА_1 , заінтересована особа: Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про встановлення фактів, що мають юридичне значення,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересована особа: Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якій просить 
встановити факт родинних відносин, а саме те, що ОСОБА_3 є бабою ОСОБА_1 , 
встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 на території України з 1961 року до ІНФОРМАЦІЯ_1,
встановити факт постійного проживання  ОСОБА_1  на території України з 1977 року до 1981 року.
Посилається на те, що баба заявника ОСОБА_3 з 1961 року проживала у м. Львові до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено нотаріальними заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_2  народилася мати заявника - ОСОБА_6 , батьками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , проте у її свідоцтві про народження помилково зазначено батьком « ОСОБА_7 » та мати « ОСОБА_3 » як вказано у церковних книгах, а по-батькові не зазначено. 23.06.1961 року у зв`язку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Бєлгород, РСФСР народився заявникОСОБА_1 , у свідоцтві про народження якого вказано мати - ОСОБА_6 , тому ОСОБА_3 є його бабусею.
У 1977 році заявник переїхав до м. Львова для навчання у Львівському технікумі радіоелектроніки та проживав там до закінчення навчального закладу, тобто до 1981 року.
Встановити факт постійного проживання на території України необхідно заявнику для набуття громадянства за територіальним походженням.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
          Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 є бабусею ОСОБА_1 .
          В задоволенні інших вимог заяви - відмовлено.
          Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України з 1961 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України з 1977 року до 1981 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги, в іншій частині рішення залишити без змін.  
          Посилається на те, що він,  ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації, проте він має право на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до положень ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України». Судом помилково «постійне проживання» тлумачиться як «безперервне проживання на території України». Докази постійного проживання скаржника та його бабусі були надані суду, а саме на підтвердження реєстрації та постійного проживання ОСОБА_1 були надані копія диплома скаржника, копія його свідоцтва про народження із штампом Львівського технікуму радіоелектроніки з відміткою про прийняття на навчання 24 серпня 1977 року та із штампом про реєстрацію його місця проживання з 20 жовтня 1977 року по 01 березня 1981 року за адресою: АДРЕСА_1 та із штампом про те, що паспорт громадянина СРСР йому було видано Залізничним РВВС Львівської області. На підтвердження постійного проживання бабусі заявника суду надана копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , копії нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
В судовому засіданні представник заявника підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції виходив з того, що у свідоцтві про народження ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Бєлгород РСФСР вказано батьки - батько ОСОБА_10 (росіянин) та мати ОСОБА_6 (росіянка). 
У повторному свідоцтві про народження ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 вказано батьки - батько ОСОБА_7 (великорос) та мати  ОСОБА_3  (великор.).
Таким чином, факт родинних відносин між  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є доведеним, а різниця у написанні по-батькові, а саме « ОСОБА_3 » на українську мову як «ОСОБА_3 », може рахуватися як « ОСОБА_3 ».
В іншій частині заявлених вимог ОСОБА_1  не подано до суду належних та допустимих доказів його реєстрації та постійного проживання на території України в період з 1977 року по 1981 рік, а копія диплома лише констатує навчання заявника без зазначення форми такого навчання.
Крім того, свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові, та заяви від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не є належним доказом її постійного проживання на території України.
 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що метою звернення  ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення фактів є набуття громадянства за територіальним походженням.
В частині вимог заяви про встановлення факту родинних відносин, а саме те, що  ОСОБА_3  є бабою  ОСОБА_1 рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається. 
Правовідносини щодо набуття громадянства України, оформлення та припинення громадянства врегульовані Конституцією України, Законом України «Про громадянство», Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» та іншими нормативними актами.
Згідно Закону України «Про громадянство України» іноземці або особи без громадянства, за наявності підстав, можуть набути громадянство України за народженням, за територіальним походженням, внаслідок прийняття до громадянства України та за іншими підставами.
   Згідно ст. 3 Закону «Про громадянство України» Громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
  Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Згідно п.1 ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» 13 листопада 1991 року постійно проживали на території України.
Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про громадянство України» проживання на території України на законних підставах визначається як проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.
Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.
Згідно статей 6,8 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається в тому числі за територіальним походженням.
Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» ( 1543-12 ), або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Законом не визначено терміну «постійного проживання», але визначено поняття «безперервного проживання». Таким вважається проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів (стаття 1 Закону).
При відсутності документального підтвердження факту постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства подається відповідне рішення суду (пункт 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень).
З матеріалів справи вбачається, що заявником не подано до суду належних та допустимих доказів його постійного проживання на території України та постійного проживання на території України його бабусі.
В 1977 році ОСОБА_1 розпочав навчання в Львівському технікумі радіоелектроніки, який закінчив у 1981 році, про що зазначено в Дипломі серії НОМЕР_1 .
Проте суду не надано доказів саме реєстрації заявника на території України в період з 1977 року по 1981 рік, а копія диплома лише констатує навчання заявника без зазначення форми такого навчання.
Свідоцтво про смерть  ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Львові, та заяви від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не є належним доказом постійного проживання на території України. Також, без відповідних доказів не можливо встановити період постійного проживання померлої на території, не конкретизовано необхідності враховувати саме 1961 рік, як початок періоду проживання.
Апеляційним судом оглянуто в судовому засіданні оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_1 , в якому вказано, що з 10.10.1977 року по 01.03.1981 року він тимчасово проживав у АДРЕСА_1 .
Тобто, заявник проживав у цей час на території України тимчасово на період навчання у Львівському технікумі радіоелектроніки, що спростовує постійне проживання заявника в Україні.
Як встановлено апеляційним судом в подальшому після закінчення технікуму та станом на 1991 рік ОСОБА_1 на території України не проживав, що підтвердив в апеляційному суді представник заявника.
Крім того, судом правильно встановлено, що свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , видане Львівським міським бюро ЗАГС, де вказано, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Львові, не є доказом відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України її постійного проживання на території України.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення вимог заяви в частині встановлення факту родинних відносин.
          Інші вимоги заяви не підлягають задоволенню як такі, що не підтверджені доказами передбаченими приписами статей 77-78 ЦПК України.
          Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.
Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.
 
          Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
           Повний текст постанови складено 23 березня  2020 року.
 
              Головуючий                                     Рубан С.М.   
 
              Судді                                                 Заришняк Г.М.
 
                                Мараєва Н.Є.