Номер провадження: 22-ц/813/4291/20 
Номер справи місцевого суду: 509/3453/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року, ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд поділити майно, набуте під час шлюбу , а саме визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 , що складається з 2-ох житлових кімнат площею 31,9 кв.м., веранди – 11,4 кв.м., коридору – 9,9 кв.м., кухні – 12,1, ванної кімнати – 5,4 кв.м., господарського приміщення – 4,7 кв.м., котельної – 3,4 кв.м. 
РішеннямОвідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільно сумісного майна подружжя – задоволено.
Визнано спільно сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1500 кв.м., яка перебуває у фактичному користуванні.
Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, загальною площею 78.8 кв.м., житловою 31.9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1500 кв.м., яка перебуває у фактичному користуванні.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 580 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1243 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя {Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020}
Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2002 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8)
Під час життя сторонами було придбане нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, який складає: загальна площа 78.8 кв.м., житлова площа 31.9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 1500 кв.м., яка перебуває у фактичному користуванні.
Вищевказане нерухоме майно належить відповідачу на підставі нотаріально посвідченого договору від 29.03.2006 року (а.с.7). 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, районний суд виходив з того, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном подружжя, який підлягає поділу.
Проте апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, у справі №725/1776/18.
Разом з тим аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.
Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 05 квітня  2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції актовим записом №70 від 18.10.2002 року, який розірваний рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 09.09.2013 року (а.с. 9).
Також, матеріалами справи встановлено, що під час шлюбу, сторонами було придбане нерухоме майно у вигляді житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, загальною площею 78.8 кв.м. та житловою площею 31.9 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вищевказане нерухоме майно належить відповідачу на підставі нотаріально посвідченого договору від 29.03.2006 року (а.с.7).
Звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_2 зазначала, що під час шлюбу вона надала згоду на придбання вищевказаного житлового будинку АДРЕСА_1 та надала згоду на оформлення даного будинку саме на ім`я відповідача. 
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, на спростування презумпції набуття спірного майна за час перебування у шлюбі з позивачем, відповідач ОСОБА_1 неодноразово посилався на те, що спірний житловий будинок він придбав за свої особисті кошти, в підтвердження чого надав до суду докази того, що за договором купівлі – продажу від 27.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Стрижак Н.С. (а.с.70), ним була відчужена квартира АДРЕСА_2 , за 28000 грн., що належала йому на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі – продажу від 25.12.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Стрижак З.І. (а.с. 53). При цьому, спірний будинок в АДРЕСА_1 був придбаний ним 29.03.2006 року, тобто через два дні після продажу вищевказаної квартири АДРЕСА_3 за 25390грн., саме за кошти, отримані ним від продажу цієї квартири, а різницю коштів він потратив на той час на родину. 
Відповідно до ч.2 ст. 61 СК України (в редакції, що діяла станом на березень 2006 року) – об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. 
Апеляційним розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 , під час розгляду справи не зазначила про наявність обставин, що свідчать про внесення відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів, отриманих від продажу нерухомого майна 27.03.2006 року в сімейний бюджет або внесення зазначених грошових коштів на особовий рахунок відповідача у банківській установі. 
Крім того, позивачка не зазначила про наявність у подружжя джерел для придбання спірного майна, інших ніж грошові кошти, отримані відповідачем від продажу майна (27.03.2006 року), які за своїм походженням є особистою приватною власністю відповідача. 
Таким чином, матеріали справи містять дані про єдине джерело для придбання спірного майна – грошові кошти, отримані відповідачем від продажу 27.03.2006 року об`єкту нерухомості (квартири), яка належала відповідачу на праві особистої приватної власності.
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 також зазначив, що судом першої інстанції, під час визнання вищевказаного спірного майна, а саме житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача на підставі ст. 60 СК України, не було з`ясовано саме джерела набуття спірного майна.
Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції. Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.
Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхового вирішення спору.
Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було сплачено за подачу апеляційної скарги – 2881,50 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією № 44146273 від 05.09.2019 року (а.с.197), які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 серпня 2019 року – скасувати.
Прийняти постанову.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП – НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 ) 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну) гривню 50 копійок судового збору за подачу апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 11.06.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда