ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

19 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/1515/19
Головуючий у першій інстанції - Кочура О. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/394/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                           головуючого-судді: Онищенко О.І.
                           суддів:  Іванова Г.П., Харечко Л.К.     
Позивач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Кочура О.О.), ухвалене у м. Новгород-Сіверський,                                               
                          В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року АТ «Ощадбанк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що відповідно до Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 9994888/300317 від 30.03 2017 року ОСОБА_1 було встановлено на платіжну картку відновлюваний кредит у сумі 29700,00 грн. Строк дії кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 30% річних за користування кредитними коштами та 0,001% річних за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадках безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки. Відповідач порушив умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 13.09.2019 року утворилась заборгованість у сумі 51913,01 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача, та судові витрати, понесені при зверненні до суду.        
Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року  позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за Заявою про приєднання до Договору № 9994888/300317 від 30.03 2017 року у розмірі 51913,01 грн, з них: загальна сума заборгованості (основного боргу) - 29697,65 грн, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 15818,47 грн, комісія - 14,00 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів - 4214,31 грн, втрати від інфляції за несвоєчасно погашення процентів за користування кредитом - 1109,14 грн, розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 451,57 грн, розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 607,87 грн та 1921,00 грн у відшкодування судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору.          
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що уклавши з позивачем Договір та отримавши грошові кошти на умовах повернення, строковості, зворотності та платності, відповідач ОСОБА_1 порушив зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості,  тому  суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у сумі 51913,01 грн та 1921,00 грн судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору.                      В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить частково скасувати оскаржуване рішення суду, в частині задоволення позовних вимог про стягнення 15818,47 грн у відшкодування загальної суми заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом, 14 грн комісії, 4214,31 грн пені за несвоєчасне погашення відсотків, 1109,14 грн втрат від інфляції за несвоєчасне погашення відсотків за користування кредитом, 451,57 грн розміру 3% річних на суму простроченого кредиту,607,87 грн розміру 3% річних на суму нарахованих та несплачених відсотків і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні зазначених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав та доведеності банком позовних вимог про стягнення нарахованої позивачем заборгованості за відсотками, комісією, пенею інфляційними втратами та 3% річних. Відповідач, як споживач банківських послуг не був повідомлений та належним чином ознайомлений з умовами договору, а тому на відносини між ним та банком поширюється дія ч. 1 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та вимоги банку можуть бути задоволені лише в частині стягнення суми позики. 
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» зазначає що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору між банком та ОСОБА_1 були дотримані всі норми діючого законодавства, що регулюють договір приєднання передбачений ст. 334 ЦК України. Крім того, відповідачем підписано як заяву про приєднання за № 999488/300317 так і умови кредитування, що містять відомості про відсоткову ставку, форму та вид забезпечення, комісію. Також позивач зазначає, що відповідач не оскарджував умов договору, а доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм права.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині  позовних вимог щодо стягнення відсотків та неустойки, комісії то відповідно рішення суду переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково  відповідає судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині
Судом встановлено, що 30.03.2017 року між АТ «Ощадбанк України» та ОСОБА_1 було укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб відповідно до Заяви про приєднання до Договору № 9994888/300317 від 30.03 2017 року. Відповідно до Договору ОСОБА_1 було встановлено на платіжну картку відновлюваний кредит у сумі 29700,00 грн. Строк дії кредиту встановлюється на відповідний період дії платіжної картки. Процентна ставка за кредитом є фіксованою і складає 30% річних за користування кредитними коштами та 0,001% річних за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадках безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки.     
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «Ощадбанк України»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяється на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.03.2017 року, посилався на умови укладено Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб відповідно до Заяви про приєднання до Договору № 9994888/300317 від 30.03 2017 та  умов кредитування клієнтів платіжної картки типу Master Card Debit Standart .
Відповідно до п.3.1 блоку 3 Заяви про приєднання визначено, що клієнт шляхом підписання заяви про приєднання беззастережно приєднався до договору в редакції, яка на день підписання цієї заяви на приєднання розміщена на Інтернет сторінці банку  www.oschadbank.ua та уклав з банком договір, складовою частиною якого є умови договору банківського рахунку, кредитного договору.
Згідно розміщеного на сайті АТ  «Ощадбанк України» ахіву ДКБО (    www.oschadbank.ua - Картки - Договір, тарифи, інше - АРХІВ ДКБО) на момент укладення договору з відповідачем ( 30.03,2017 року) діяв договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції від 28.02.2017 року, що набрав чинності 22.03.2017 року.
Пунктом 9.1. Розділу IX ( Відповідальність клієнта  та банку) Договору (в редакції чинній на 30.03.2017 року) передбачено, що за невиконання або несвоєчасне , не в повному обсязі виконання відповідачем будь-якого грошового зобов`язання перед банком у розмірі та в строки, передбачені договором, банк має право нараховувати на суми прострочених платежів та стягувати пеню за кожен день прострочення, починаючи з дня воли відповідна сума мала бути сплачена, до дати фактичної її сплати, у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який нараховується пеня, якщо інше не передбачено договором.
Для обслуговування картки банк відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 .
При цьому, матеріали справи  містять підтвердження, що саме ці умови договору розміщені на сайті www.oschadbank.ua розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Договору № 9994888/300317 від 30.03 2017 року, оскільки в заяві міститься відмітка про отримання ОСОБА_1   саме платіжної картки типу Master Card Debit Standart та підписане ним повідомлення про умови кредитування за даним типом кредитування. 
Також до відома позичальника ОСОБА_1 було доведено інформацію про визначення сукупної вартості споживного кредиту та реальної відсоткової ставки.
З виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімав з картки кошти починаючи з 15.05.2017 року та здійснив останній платіж на суму 49,50 грн 07.06.2019 року.
На підтвердження наявності заборгованості позивачем надано суду в якості доказу, розрахунок заборгованості за яким - загальна сума заборгованості становить 51913,01 грн, з них: загальна сума заборгованості (основного боргу) - 29697,65 грн, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 15818,47 грн, комісія - 14,00 грн, пеня за несвоєчасне погашення процентів - 4214,31 грн, втрати від інфляції за несвоєчасно погашення процентів за користування кредитом - 1109,14 грн, розмір 3% річних на суму простроченого кредиту - 451,57 грн, розмір 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів - 607,87 грн.
На спростування зазначеного розрахунку відповідачем не надано власного розрахунку. Відповідач визнає лише вимоги банку щодо наявної заборгованості по основному боргу. 
Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Отже, вимоги АТ  «Ощадбанк України» про стягнення з  ОСОБА_1 відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 30 % річних є обґрунтованими, оскільки вони передбачені умовами договору, який підписаний сторонами, що узгоджується з вимогами статті 1048 ЦК України.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Умовами договору укладеного між позивачем та відповідачем погоджено розмір пені та порядок її нарахування, а тому доводи апеляційної скарги щодо не узгодження порядку нарахування та розміру неустойки не заслуговують на увагу. 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому правова природа нарахувань передбачних ст.625 ЦК України в розумінні цивільного законодавства  не є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.
Таким чином, нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних передбачено нормами чинного законодавства та є способом майнового захисту його прав та інтересів.
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю  і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюютья законодавством України, нрмативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи повязаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3. 6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитногодоговору тощо).
Відповідно до статті 3 ЦК України принцип справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховентсва права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та заьезпечити виконання цивільних обов`язків, щозокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. 
Отже, закконодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати  цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип  не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Таким чином, передбачене умовами кредитування нарахування комісії за касове обслуговування суперечить принципу розумності, справедливості та добросовісності, а тому вимоги банку в частині стягнення комісії є незаконними та не підлягають задоволенню.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення суду скасувати в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості за комісією та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заначених вимог.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -                                   
                               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити часткво.
Рішення  Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року скасувати в  частині задоволених вимог про стягнення заборгованості за комісією.
Відмовити в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення комісії за кредитним договором від 30.03.2017 року.
Зменшити загальний розмір суми заборгованості стягнутий за рішенням   Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з 51913,01грн до  51899,01 грн.
В іншій частині рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

        Головуючий:                                                             Судді: