Постанова
Іменем України                                  
 
03 червня 2020 року                                      
м. Київ                                                               
                                                                                                                                    
справа № 369/7576/16-ц
 
провадження № 61-45654св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
 
Позовна заява мотивована тим, що 02 березня 2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , проте, на даний час, подружжя разом не проживає, а до суду подано позов про розірвання шлюбу. 
За час шлюбу ними придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль Mersedes-Benz, а також меблі, які знаходяться у спірній квартирі. Крім того, до укладення шлюбу, з липня 2012 року вони проживали разом із відповідачем без реєстрації шлюбу і за цей час придбали автомобіль Volkswagen Touareg, яким відповідач розпорядився одноособово та не в інтересах сім`ї.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: встановити факт її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з липня 2012 року до 02 березня 2013 року; поділити спільне сумісне майно: визнати за нею та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути                         з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості меблів                       у розмірі 53 879 грн; визнати за ОСОБА_2 право власності на майно: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн), диван Антарес 22 (вартістю 2 740 грн), «уголок» « Черокі », розбірний (вартістю 28 759 грн); стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Touareg, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 326 217,30 грн; визнати за нею право власності на автомобіль Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_2 .
 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на час укладення шлюбу він не мав житла у м. Києві та проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з одруженням та необхідністю придбання житла, ІНФОРМАЦІЯ_2 року його батьком - ОСОБА_3 , було продано його власну квартиру за 60 000 доларів США, які він передав у борг ОСОБА_2 для купівлі квартири. Оскільки набуття у власність квартири АДРЕСА_1 відбулося виключно за його кошти, а не за сумісні кошти чи спільну працю подружжя, він вважав, що ця квартира має бути визнана судом такою, що є його особистою приватною власністю.
Крім того, вказував, що ОСОБА_1 є громадянкою іншої держави, зареєстрована була разом з ним, як дружина офіцера, не мала на час купівлі квартири власних доходів, натомість він отримав гроші від свого батька             у приватну власність та саме за ці кошти придбав спірну квартиру. Також за власні кошти ним було придбано меблі у вказану квартиру на суму                             107 758 грн, які теж є його особистою власністю.
Крім того, 29 серпня 2014 року він придбав для себе та для користування дружині автомобіль Mersedes-Benz. Враховуючи, що за спільною згодою сторони користувалися даним автомобілем, а ОСОБА_1 ним користується і на даний час, він не заперечує проти визнання за нею права власності на автомобіль з присудженням з неї на його користь грошової компенсації.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ним право особистої приватної власності на меблі на загальну суму 107 758 грн: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн), диван Антарес 22 (вартістю 2 740 грн), «уголок» « Черокі », розбірний (вартістю 28 759 грн); визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_2 ; стягнути                        з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіль Mercedes-Benz, номерний знак НОМЕР_2 , у розмірі   208 080 грн.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області                            від 21 вересня 2016 року, яку було постановлено без виходу до нарадчої кімнати та занесено до журналу судового засідання, зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду              з позовом ОСОБА_1 .

 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                            від 08 червня 2018 року у складі судді Пінкевич Н. С. позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак НОМЕР_2 .
Виділено ОСОБА_1 у власність м`який куточок вартістю 12 000 грн, ліжко вартістю 3 595 грн, тумбочки вартістю 3 632 грн, стіл-трансформер вартістю 5 189 грн, диван вартістю 2 740 грн., всього майна на суму                                27 156 грн.
Виділено ОСОБА_2 у власність шафу купе та кухню (вартістю                            33 040 грн.)
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості меблів у розмірі 5 884 грн.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що автомобіль                     Mersedes-Benz, рухомі речі придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. 
Оскільки доказів того, що станом на 08 лютого 2013 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет не надано, суд дійшов висновку, що автомобіль Volkswagen Touareg є особистою власністю ОСОБА_2 . Доказів того, що ОСОБА_4 вклала кошти при купівлі даного автомобіля, матеріали справи не містять,            а тому позовні вимоги у частині стягнення компенсації вартості за продаж цього автомобіля задоволенню не підлягають. 
Доказів вартості автомобіля Mersedes-Benz сторонами не надано, не внесено коштів на депозитний рахунок суду, тому за кожним із сторін визнано право власності на 1/2 частину цього майна. 
При розподілі меблів суд врахував пояснення сторін, що у спірній квартирі фактично проживає ОСОБА_2 , і виділив йому меблі, які важче виділити у натурі, а у власність ОСОБА_1 виділив інше рухоме майно.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                               від 08 червня 2018 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та розподілу судових витрат, та прийнято у цій частині нову постанову.
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
В іншій частині рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 червня 2018 року залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати                           у розмірі 7 534,19 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 доведено, що спірна квартира АДРЕСА_1 , придбана за його особисті кошти, тому є його особистою приватною власністю і не входить до спільно нажитого подружжям майна, а відтак суд першої інстанції здійснив її поділ помилково.
В іншій частині рішення районного суду апеляційний суд вважав законним та обґрунтованим.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2018 року до Верховного Суду,                   ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо іншого майна учасниками процесу не оскаржуються, тому колегією суддів відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) не переглядаються.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки квартира придбавалася за її нотаріальної згоди,              а у договорі купівлі продажу квартири чітко вказано, що її придбання здійснюється за спільні сумісні кошти подружжя. 
Вказує, що апеляційний суд поверхнево розглянув справу, взявши до уваги виключно доводи відповідача, а її доводам і доказам не була надана належна правова оцінка.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що її доводи                          є безпідставними та не впливають на правильність вирішення апеляційним судом справи в оскаржуваній частині. Вважає, що належно довів факт того, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, тому просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувану постанову - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Фаловської І. М. від 21 грудня             2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
02 березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб.
 
ОСОБА_1 є громадянкою Білорусі, місце проживання в Україні                        із ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 
 
ОСОБА_2 з 30 листопада 2012 року зареєстрований за адресою:                   АДРЕСА_2 .
 
З огляду на довідку Державного університету телекомунікацій від 16 грудня 2016 року № 05/1644, ОСОБА_2 сам проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 , відповідно до договору від 01 листопада 2011 року у період з листопада 2011 року до липня 2014 року.
 
30 квітня 2013 року батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого зобов`язався передати належну йому квартиру АДРЕСА_5 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинявся за 160 000 грн, які покупець повністю зобов`язався передати продавцю відразу після підписання цього договору. Розрахунок мав бути здійснено            у м. Макіївці з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, що є невід`ємною частиною цього договору.
 
З огляду на розписку від 13 квітня 2013 року, складену ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентно 480 000 грн, у рахунок продажу квартири передано та отримано ОСОБА_3 .
 
З розписки від 27 червня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 взяв             у борг в ОСОБА_3 суму у розмірі 60 000 доларів США, що еквівалентно 480 000 грн, для купівлі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . Вказану суму зобов`язався повернути                             до 27 червня 2017 року.
 
27 червня 2013 року ОСОБА_2 укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язалися у термін до 27 січня 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Згідно            з пунктом 9.7, даний попередній договір укладено за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 (том 1, а. с. 39, 132).
 
31 березня 2014 року ОСОБА_2 придбав квартиру на підставі договору купівлі-продажу, згідно з якого він прийняв у власність (придбав) квартиру АДРЕСА_1 . За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 502 378,56 грн, із яких 501 562,56 грн передано представнику продавця до підписання цього договору за попереднім договором (том 1, а. с. 6, 40, 66, 67).
 
Згідно з пунктом 17 договору купівлі-продажу, цей договір укладається за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , викладеної у формі нотаріальної заяви 21 травня 2013 року (том 1, а. с. 6).
 
ОСОБА_1 до матеріалів справи надано розписку, складену 29 травня 2017 року, про те, що 09 березня 2013 року вона взяла у борг                               у ОСОБА_7 суму у розмірі 32 000 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказану суму зобов`язалася повернути до 29 травня 2025 року.
 
29 серпня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на автомобіль Mersedes-Benz, НОМЕР_2 .
 
Автомобіль Volkswagen Touareg, номерний знак НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_2 у період часу з 08 лютого 2013 року, перереєстрований на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня               2016 року.
 
04 серпня 2014 року ОСОБА_1 придбано меблі: куточок «Черокі» вартістю 28 299 грн, кухню «Бетта Нова» та 2 шафи-купе вартістю 59 000 грн, 22 листопада 2014 року: стіл-трансформер зі склом вартістю 5 189 грн та диван «Антарес 22» вартістю 2 740 грн, 04 жовтня 2015 року: ліжко « ОСОБА_8 » та приліжкові тумби вартістю 12 070 грн.
 
З огляду на звіт про оцінку майна (меблів) у кількості 5 найменувань за адресою: АДРЕСА_3 , ринкова вартість об`єкту оцінки станом                        на 15 серпня 2017 року становить 52 267 грн, строк дії звіту - 6 місяців від дати оцінки.
 
Зі звіту про оцінку майна № 32-1/17, складеного ФОП ОСОБА_9 на замовлення ОСОБА_1 , ринкова вартість автомобіля Mersedes-Benz, номерний знак НОМЕР_2 , станом на 14 лютого 2017 року становить               279 861 грн.
 
З огляду на лист Святошинського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 21 лютого 2017 року, заява про реєстрацію шлюбу ОСОБА_2 та   ОСОБА_5 , які зареєстрували шлюб 02 березня 2013 року, подана до відділу 01 лютого 2013 року. Шлюб розірвано на підставі рішення суду від 27 жовтня                   2016 року.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                        і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції           в оскаржуваній частині не відповідає.
 
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що              є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 у частині поділу квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що квартира була придбана за час шлюбу сторін, тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
При цьому, районний суд правильно взяв до уваги, що 21 травня 2013 року ОСОБА_1 надала нотаріальну посвідчену приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Павленко Н. В. заяву, в якій надала згоду своєму чоловіку на укладення попереднього договору та основного договору купівлі-продажу вказаної квартири та повідомила, що кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю, а, отже, і придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається за час шлюбу.
У пункті 9.7 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2013 року та пункті 17 договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2014 року, які були укладені між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 та, відповідно, ними підписані, а також узгоджені їх умови, містилися застереження про те, що договори укладаються за згодою дружини - ОСОБА_1 . Крім того, міститься посилання на зазначену вище нотаріально посвідчену заяву-згоду.
 
Доводи ОСОБА_2 про те, що квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих в борг, не спростовують висновків районного суду та того факту, що ці кошти були використані для придбання квартири, в якій мали проживати подружжя, тобто використані в інтересах сім`ї. Тобто, ним не спростовано презумпцію спільності вказаного майна подружжя.
 
Посилання суду апеляційної інстанції на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року у справі № 759/3237/18, яким задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, а саме наданих останньому у позику грошових коштів у сумі 60 000 доларів США, як на підставу для визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 , є помилковим, оскільки сам факт отримання ним коштів у борг не вказує, що ці кошти були отримані                         й використані у його приватних інтересах, та не спростовують презумпцію спільності майна подружжя, з урахуванням наведених вище обставин та умов попереднього договору купівлі-продажу квартири від 27 червня                2013 року та договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2014 року.
 
Отже, судом першої інстанції, з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України, було забезпечено повний та всебічний розгляд справи                        в оскаржуваній частині, взято до уваги усі надані сторонами докази, надана їм належна правова оцінка та ухвалено законне, обґрунтоване та справедливе рішення, а суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, безпідставно вказавши, що ОСОБА_2 придбав спірну квартиру № 6 за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності.
 
При цьому, апеляційний суд, пославшись на те, що квартиру придбано            в проміжок незначного часу після укладення шлюбу (менше чотирьох місяців), щоб можна було зробити висновок, що сторони разом (спільними коштами, спільною працею) зібрали достатньо суму грошей на придбання даної квартири, не врахував, що згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а також те, що тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Оскільки обставини справи в оскаржуваній частині були встановлені судами попередніх інстанцій повно та немає необхідності встановлювати нові обставини, чи давати оцінку доказам, які не були досліджені судами, проте судом апеляційної інстанції було ухвалено судове рішення у цій частині           з неправильним застосуванням норм матеріального права та помилково скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати постанову апеляційного суду у цій частині та залишити рішення районного суду у відповідній частині в силі.
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Оскільки колегія суддів скасовує постанову апеляційного суду в частині,            в якій рішення районного суду було скасовано та ухвалено нове судове рішення, то необхідно також скасувати постанову і в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат.
 
Відповідно до положення підпункту в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, зокрема, із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 5 023,73 грн судового збору, що підтверджується відповідною квитанцією, тому вказана сума коштів підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь, оскільки колегія суддів задовольняє частково касаційну скаргу, скасовує судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині та залишає у силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині, яким було задоволено її позовну вимогу.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2018 року                 у частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також розподілу судових витрат скасувати.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                          від 08 червня 2018 року у вказаній частині залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 5 023 (п`ять тисяч двадцять три) гривні                       73 (сімдесят три) копійки.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття,    є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Б. І. Гулько   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк