Справа № 303/1512/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       12 березня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді : Джуги С.Д.
суддів: Куштана Б.П., Бисаги Т.Ю.,
з участю секретаря:Чучки Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року, ухваленого у складі судді Кость В.В., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк»,  Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києва, Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в місті Києві, третя особа: ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди ,-
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до зазначених відповідачів про відшкодування матеріальних збитків у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, завданих несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, і просив стягнути на його користь з ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» (надалі – Банк,) суми 157073,42 гривень, а з Управління державного казначейства в Печерському районі м. Київа суми 82997,13 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку .
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про неналежне виконання відповідачами: Банком та Печерським РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції в місті Києві своїх грошових зобов`язань з повернення та перерахування депозитних коштів та нарахованих на них процентів, визначених у договорі від 19.02.2008 №М832/03-В та у рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 травня 2014 року (надалі – Рішення суду).
Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2014 року на його користь стягнуто з ПАТ АТ «Укргазбанк» депозитний вклад у сумі 10000,00 доларів США та 12% річних за користування депозитом з 19 лютого 2008 року по 21 лютого 2010 року у сумі 12400,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день винесення судового рішення становило 145714,28 грн. по курсу Національного банку України. Вказану суму коштів банк перерахував на рахунок відповідача Печерського РВ ДВС 10 грудня 2014 року, а територіальний відділ органу державної виконавчої служби в два етапи перерахував вказану суму на його рахунки (10 березня 2015 року та 27 квітня 2015 року). Таким чином, на день виплати ним фактично отримано 6683 доларів США, тобто через курсову різницю за період з 27.05.2010 року по березень-квітень 2015 року ним недоотримані 5717,00 доларів США (з вини Банку – 3087,00 доларів США, що становить 48308,50 грн, а з вини Печерського РВ ДВС – 2630 доларів США, що становить 57311,88 гривень).
Внаслідок таких дій відповідачів він має права на стягнення з них інфляційних втрат від знецінення грошових коштів та трьох процентів річних за користування його грошима. При цьому, за твердженням позивача, заявлена до стягнення сума коштів, пов`язана із несвоєчасним її перерахуванням відповідачем Печерським РВ ДВС повинна бути стягнута за рахунок державних коштів, розпорядником яких є Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києва. 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не враховано фактичні обставини, які ним наведені в позовній заяві та не дано їм правильної юридичної оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника Банку, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в заявленому позові, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення 3% річних за період з 28.04.2015 року по 31.01.2019 року є безпідставними, оскільки невиконане грошове зобов`язання існувало лише до 10.12.2014 року, а за період з 21.02.2010 року по 10.12.2014 року по даних вимогах - позивачем пропущено строк позовної давності; вимога про стягнення інфляційних втрат не підлягає задоволенню, оскільки приписи ч.2 ст. 625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з ч.3 ст.1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав (частина 5 статті 1061 Цивільного кодексу України).
Таким чином за змістом даних норм банк має обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від  2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15,  від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16, від 29 червня  2016 року у справі № 6-956цс16,  закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Матеріалами справи встановлено, 19 лютого 2008 року між відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено депозитний договір № М832/03-В (строковий банківський вклад), у відповідності з яким позивач розмістив тимчасово вільні кошти у сумі 10000,00 доларів США на депозитний рахунок на умовах дійсного Договору на строк з 19 лютого 2008 року по 21 лютого 2010 року в обмін на зобов`язання банківської установи сплатити вкладнику проценти у розмірі 12,00 % річних за зазначений період.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 11.09.2014 (а.с. 15-21) констатовано факт укладання між відповідачем – Банком і позивачем депозитного договору № М832/03-В та зазначено, що даний відповідач був зобов`язаний повернути позивачу (вкладнику) депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору (до 21.02.2010), проте банк не повернув вкладнику кошти на його вимогу навіть після закінчення строку дії депозитного договору, чим порушив свої грошові зобов`язання за договором.
Даним рішення суду було присуджено до стягнення із ВАТ АК “Укргазбанк” в користь ОСОБА_1 суму депозитного вкладу в розмірі 10000,00 доларів США та проценти за користування депозитом з розрахунку 12 % річних за період з 19.02.2008 року по 21.02.2010 року, тобто за 24 місяці в сумі 2400,00 (дві тисячі чотириста) доларів США у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином матеріалами справи доведено, що з 21.02.2010 року Банк вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення депозитних коштів та нарахованих відсотків позивачу ОСОБА_1 , і з 21.02.2010 року зобов`язальні правовідносини між позивачем та Банком були трансформовані в охоронні, що вказує на обов`язок Банку відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Згідно з приписами ч.2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналіз норм ст.ст. 525,526,599,611,625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 цього Кодексу 
Крім того, згідно з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, у тому числі і на ті, які виникли на підставі рішення суду.
Виходячи із системного аналізу наведених норм права, для настання правових наслідків у формі юридичної відповідальності зі сплати 3% річних та інфляційних втрат (частина друга статті 625 ЦК України) обов`язковим є наявність елемента порушення договірних зобов`язань. Міра відповідальності у формі нарахування перелічених штрафних санкцій настає з моменту вчинення кредитором порушення (прострочення) грошового зобов`язання.
Матеріалами справи доведено, що 21 лютого 2010 року (дата закінчення строку депозитного договору) банк не повернув позивачу грошові кошти, передбачені депозитним договором. Таким чином, саме з цього моменту банк допустив порушення (прострочення) грошового зобов`язання і таке порушення (прострочення) тривало до повного виконання рішення суду боржником (10.12.2014 – дата перерахування банком на рахунок територіального органу державної виконавчої служби суми боргу у повному обсязі). З огляду на вказане, у позивача за період з 21.02.2010 року по 10.12.2014 року виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.
Отже, ОСОБА_1 має право на отримання 3% процентів річних за весь період прострочення виконання зобов`язання, а саме за період з 21.02.2010 року по 10.12.2014 року.
При цьому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у гривні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Таким чином, 3% річних за період прострочення з 21.02.2010 по 10.12.2014 року складають 1440,82 доларів США (10000,00 доларів США х 1753 (дні прострочення) х 3%/100/365 днів).
Суд першої інстанції правильно встановив дані обставини і дійшов вірних висновків, що вимоги позивача про стягнення 3% річних за період з 28.04.2015 року по 31.01.2019 року є безпідставними, оскільки положення ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню за наявності саме невиконаного грошового зобов`язання, яке у даному випадку щодо відповідача – Банку існувало саме до 10.12.2014 року.
Відносно заявлених позивачем вимог про стягнення 3% річних за період прострочення з 21.02.2010 по 10.12.2014 року слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі могло стати (стало) відомо про порушення свого права, покладається саме на позивача.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).
Матеріалами справи встановлено, що рішення суду фактично виконане ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» 10.12.2014 року, а виконавче провадження з його примусового виконання закінчено 27.04.2015 року. Вказані обставини також зазначені самим позивачем у тексті позовної заяви.
Суд першої інстанції правильно встановив, що перебіг позовної давності у позивача для звернення до суду з вказаним позовом почався з 28 квітня 2015 року і позивач ОСОБА_1 вправі був реалізувати своє право на звернення до суду з позовом про стягнення сум на підставі ст. 625 ЦК України протягом трьох років з настання вищевказаної дати. Однак, із такими вимогами позивач звернувся до суду лише 06.03.2019 року, внаслідок чого пропустив строк позовної давності.
Представником відповідача – Банку заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. 
З врахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову позивачу у задоволенні вимог стягнення відповідача – Банку 3% річних за період прострочення з 21.02.2010 по 10.12.2014 року в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Суд першої інстанції також правильно відхилив аргументи позивача відносно необхідності обчислення строку позовної давності з моменту ухвалення судом апеляційної інстанції постанови від 16.10.2018 року (а.с. 31-33), оскільки вимога за предметом спору по справі №303/2307/15-ц стосувалася стягнення з банківської установи майнової шкоди (упущеної вимоги), а не інфляційних втрат та 3% річних.
Судом першої інстанції також обґрунтовано відмовлено у вимогах позивача про стягнення інфляційних втрат з огляду на наступне . 
За змістом ст.1Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15.
За депозитним договором банку було передано кошти в іноземній валюті – доларах США. Рішенням суду від 27 травня 2014 року присуджено до стягнення з відповідача – Банку суму депозитного вкладу в іноземній валюті. Крім того, ОСОБА_1 , укладаючи депозитний договір в іноземній валюті розраховував на повернення суми депозиту з нарахованими відсотками саме в іноземній валюті.
Оскільки з боку Банку мало місце прострочення грошового зобов`язання, визначеного в іноземній валюті і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи, вимога про стягнення інфляційних втрат задоволенню не підлягає.
Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України суми з Управління державного казначейства в Печерському районі м. Києві за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, то суд першої інстанції правомірно в їх задоволенні відмовив за безпідставністю, оскільки така вимога позивача пов`язується із завданням йому збитків з вини ВДВС Печерського РУЮ м. Києва. Однак, даною нормою передбачено захист порушеного права кредитора внаслідок несвоєчасного виконання існуючого грошового зобов`язання саме боржником, яким по грошовому зобов`язанню з повернення депозитних коштів та нарахованих на них сум процентів є саме Банк, а не Печерське РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. 
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються вищенаведеними матеріалами справи. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 серпня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Повний текст судового рішення складено 18 березня 2020 року.

Головуючий :
       Судді: