ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19089/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2020 року                                                                      м. Київ

          

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                               Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                         Кузьменка В.В.,
                                                                                                    Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому проваджені апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2019 у справі за адміністративним позовом Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження,
  
  В С Т А Н О В И В :

Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками звернулась до суду з позовом до Державної регуляторної служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження від 13.09.2019 № 104.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.10.2019 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, в якій необхідно було навести обґрунтування порушення оскаржуваним рішенням прав, свобод, інтересів конкретно позивача, а також, вказати норму закону, на підставі якої позивач звертається до суду з зазначеним позовом.
На виконання вимог даної ухвали від представника позивача до суду надійшла заява, в якій, серед усього іншого, зазначено те, що згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2015 № 647, Держлікслужба є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра охорони здоров`я, який реалізує державну політику у сферах контролю якості та безпеки лікарських засобів, у тому числі медичних імунобіологічних препаратів, медичної техніки і виробів медичного призначення, та обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу. Держлікслужба є органом ліцензування згідно з Переліком органів ліцензування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 № 609. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», Держлікслужба як центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, протидії їх незаконному обігу, в межах своїх повноважень забезпечує виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2019 відмовлено у відкритті провадження у справі.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду про відмову у відкритті провадження у справі, Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
У судове засідання учасники справи не з`явились, будучи повідомленими про дату та час розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з наступного:
-             норми КАС України обмежують випадки, за яких суб`єкт владних повноважень може звернутися до адміністративного суду, виключно, якщо такі встановлені Конституцією та законами України;
-             даний позов подано позивачем, як суб`єктом владних повноважень, а наведені нормативні обґрунтування представника позивача підтверджують повноваження Держлікслужби у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, натомість, позивачем не вказано конкретної норми Конституції або закону України, яка передбачає можливість звернення Держлікслужби до адміністративного суду з даним позовом, а судом таких підстав судом не встановлено;
-             даний позов подано суб`єктом владних повноважень з непередбачених Конституцією та законами України підстав.
Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Нормами ч. 4 ст. 5 КАС України, передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Важливо зауважити, що приписами вказаної норми, визначено чіткі умови щодо наявності у суб`єкта владних повноважень права звернутися до адміністративного суду - це випадки, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;     3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;  9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;     11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».
Згідно з приписами п. п. 1, 2 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
У свою чергу, п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, визначає, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, вищенаведеними положеннями КАС України визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
На підставі п. 5 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
З аналізу викладених норм випливає, що КАС України, наділяє суб`єктів владних повноважень правом звертатися до суду із позовами до інших суб`єктів владних повноважень у разі наявності спору щодо їхньої компетенції.
Компетенційними, є спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень. Особливістю таких спорів є те, що сторонами у них - як позивачем, так і відповідачем - є суб`єкти владних повноважень. Тобто, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень - відповідач своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або що прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.
Предметом позову Держлікслужби до Державної регуляторної служби України не є відносини щодо розмежування їхньої компетенції, оскільки позивач не ставить під сумнів наявність у відповідача права приймати розпорядження про усунення порушень, а вказує на помилковість його висновків, з урахуванням наведених у позові доводів, тобто, не погоджується зі змістом рішення, що прийняте нею в межах повноважень, а тому, цей спір у розумінні КАС України, не є компетенційним.
Крім того, у положеннях ст. 46 КАС України зазначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, громадські об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 3) про затримання іноземця або особи без громадянства чи примусове видворення за межі території України; 4) про встановлення обмежень щодо реалізації права на свободу мирних зібрань (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо);     5) в інших випадках, коли право звернення до суду надано суб`єкту владних повноважень законом.
Зазначений перелік адміністративних позовів суб`єкта владних повноважень, з якими він може звернутися до суду, є вичерпним.
Суб`єкт владних повноважень, який звертається до суду, повинен обґрунтувати підстави звернення та зазначити їх у позовній заяві. Відсутність цих відомостей свідчить про невідповідність позовної заяви вимогам закону.
У разі встановлення судом відповідних правових підстав для звернення до суду, прямо визначених у Конституції або законах України, суд може відкрити провадження в адміністративній справі за позовом суб`єкта владних повноважень і вирішувати її по суті.
Судовий розгляд у справі за позовом суб`єкта владних повноважень, який подано до суду за відсутності необхідних передумов, не може призвести до виконання завдання адміністративного судочинства - захисту прав фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У свою чергу, відсутність передумов права на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом, означає відсутність самого суб`єктивного права на позов, що тягне за собою відмову у відкритті провадження, якщо це з`ясовано судом на стадії відкриття провадження, оскільки спір не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства, адже розгляд таких спорів перебуває поза межами не лише адміністративної юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду.
Під час вирішення питання про наявність підстав для відкриття провадження у даній справі, судом першої інстанції було досліджено, що даний позов подано позивачем, саме як суб`єктом владних повноважень. При цьому, нормативні обґрунтування позивача лише підтверджують повноваження Держлікслужби у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, проте,  позивачем так і не було зазначено конкретної норми Конституції або закону України, яка передбачає можливість звернення Держлікслужби до адміністративного суду з даним позовом, а судом таких випадків не встановлено.
Також, слід звернути увагу на те, що відсутність у законодавстві заборони Держлікслужбі оскаржувати рішення Регуляторної служби, не свідчить про наявність у позивача такого права. Так, за загальним правилом, що закріплене у статті 19 Конституції України та відображене у статтях 4, 19, 46 КАС України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Натомість, що стосується звернення до суду суб`єкта владних повноважень, то КАС України, чітко регулює випадки, в яких таке звернення є можливим та не передбачає можливості суб`єктів владних повноважень звертатися до суду в тих випадках, що не передбачені Конституцією та законами України.
Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками.
Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що даний позов подано суб`єктом владних повноважень з непередбачених Конституцією та законами України підстав, а тому, з дотриманням норм процесуального права, відмовив у відкритті провадження.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження у даній справі, а наведені аргументи стороною апелянта не вказують на визначені норми Закону, що надають право саме Держлікслужбі звертатись до суду з вказаними позовними вимогами.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 4. 4, 19, 243, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

 П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.11.2019 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                                               О.М. Ганечко 

        Судді                                                                                                                       В.В. Кузьменко 

                                                                                                              О.І. Шурко