СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2020 р.                                                                        Справа №917/1767/19  

Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу 
відповідача – Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Полтава, (вх.№111П/1-40) на рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року по справі №917/1767/19,
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,
до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго», м.Полтава,
про стягнення 22650,89 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про стягнення 22650,89 грн., з яких: 1056,01 грн. – пеня за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року, 21594,88 грн. – 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року у справі №917/1767/19 (суддя Мацько О.С. повний текст рішення складено та підписано 09.12.2019 року) позов задоволено. 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 22650,89 грн., з яких: 1056,01 грн. – пеня за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року, 21594,88 грн. – 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та 1921,00 грн. судового збору.
Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 526, 599, 655, 712 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України. 
Скаржник наполягає на тому, що він розрахувався за поставлений природний газ у повному обсязі відповідно до складених актів приймання-передачі газу, а твердження позивача щодо неналежного виконання умов договору не відповідають дійсності та суперечать чинному законодавству.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за вказаною скаргою, встановлено строк позивачу для подання відзиву на апеляційну скаргу – протягом 10 днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі, а також встановлено учасникам справи строк на протязі якого вони мають право подати до суду клопотання, заяви та документи в обґрунтування своїх вимог і заперечень по справі. Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було попереджено сторони, що апеляційна скарга буде розглядатися за правилами ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України без повідомлення учасників справи – за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).
Згідно з ч.13 ст.8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
За приписами ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач – разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. 
Згідно з ч.2 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи, копію ухвали суду від 24.01.2020 року отримано позивачем – 30.01.2020 року та відповідачем – 03.02.2020 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло. Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Частина 4 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.  
За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.
За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана  сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).
Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Так, 14.09.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (на даний час – Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», згідно зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №226 від 06.03.2019 року «Деякі питання акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») та Публічним акціонерним товариством «Полтаваобленерго» (у зв`язку зі змінами до статутних документів на даний час – Акціонерне товариство «Полтаваобленерго») укладено договір постачання природного газу №8307/1718-ТЕ-24.
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору постачальник (АТ «НАК «Нафтогаз України») зобов`язувався поставити споживачеві (АТ «Полтаваобленерго») у 2017-2018 роках природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», а споживач – оплатити його на умовах цього договору.
На виконання зазначеної норми договору №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 419423092,21 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу.
Згідно з п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Стаття 655 Цивільного кодексу України визначає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як зазначає позивач у позові, відповідач здійснив оплату за переданий газ за договором №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року в повному обсязі, що не заперечується і самим відповідачем з огляду на твердження викладенні у відзивах. Проте, позивач наполягає на тому, що відповідач здійснював оплату за договором за поставлений газ з порушенням строків, встановлених п.6.1 договору, що підтверджується виписками з особового рахунку АТ «НАК «Нафтогаз України», які надані до матеріалів справи, а остаточний розрахунок за поставлений у 2017 році природний газ відповідачем здійснено 05.10.2018 року.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача 22650,89 грн., з яких: 1056,01 грн. – пеня за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу, 21594,88 грн. – 3% річних відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.
Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання за договором №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року щодо здійснення поставки товару. У свою чергу відповідач здійснив оплату за поставлений природний газ, однак в порушення прийнятих на себе зобов`язань за договором №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року та приписів цивільного законодавства України за отриманий природний газ розраховувався з порушенням строків, встановлених вищезазначеним договором.
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).
Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку,  передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка,  штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним  правил  здійснення  господарської  діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання
Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
У п. 8.2 договору сторони передбачили, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пункту 6.1 договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 16,4% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Позивачем здійснено розрахунок заявленої до стягнення пені, в загальній сумі 1046,01 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати природного газу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення пені з відповідача на користь позивача, оскільки розрахунок є вірним, а матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по своєчасній оплаті поставленого товару – природного газу.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
На підставі вищевказаної норми Закону за прострочення виконання зобов`язання позивачем розраховано та заявлено до стягнення з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі 21594,88 грн.
Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок позивача згідно п. 1.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року, ст.ст. 253-255 Цивільного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 21594,88 грн. 3% річних
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта, викладені у апеляційній скарзі, оскільки, по-перше, вони є тотожними до тверджень, які викладені у відзиві на позовну заяву, а по-друге, за їх змістом відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на оплату товариством заборгованості за поставлений природний газ за договором №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року, що, у свою чергу, не є предметом даного спору - позивач не стверджує про наявність основного боргу та не заявляв його до стягнення. 
Також колегія суддів відмічає, що фактично заперечень проти заявлених позивачем вимог про стягнення пені та 3% річних за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №8307/1718-ТЕ-24 від 14.09.2017 року чи контррозрахунку відповідачем не надано, як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга зводиться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням, без зазначення конкретних обставин незгоди та є проханням про повторний перегляд справи і надання протилежної оцінки встановленим судом першої інстанції обставинам. Поданою відповідачем апеляційною скаргою ним фактично ініційовано проведення апеляційного провадження за формою «розгляду заради розгляду», що є неприпустимим.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, встановивши усі фактичні обставини справи та надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог і стягнення пені та 3% річних.
Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. 
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року у справі №917/1767/19 без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 13, 74, 76-79, 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 09.12.2019 року по справі №917/1767/19 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           В.В. Россолов