Постанова
Іменем України
 
16 червня 2020 року
м. Київ
справа № 453/1448/15-ц
провадження № 61-37951св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Славська селищна рада Сколівського району Львівської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 травня        2018 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Ванівського О. М., Шандри М. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Славської селищної ради Сколівського району Львівської області (далі - Славська селищна рада), ОСОБА_2 про скасування рішення селищної ради, державного акта про право власності на земельну ділянку, визнання права приватної власності.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що Славська селищна рада неправомірно передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,05 га, оскільки відповідно до частини 4 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Цільовим призначенням виділеної земельної ділянки є будівництво та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , проте ОСОБА_2 належить лише 1/2 частини цього будинку.
 
Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив скасувати рішення 19 сесії 6 демократичного скликання Славської селищної ради від 22 березня 2012 року № 907, про скасування державного акта від 22 серпня     2012 року серії ЯМ № 037584 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 4624555700:01:008:0283, розташовану на                   АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий ОСОБА_2 , визнати право приватної власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,06 га, розташовану на          АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, розташованого за вказаною адресою у порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частини будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, розташованого на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті його батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Скасовано рішення 19 сесії                   6 демократичного скликання Славської селищної ради від 22 березня 2012 року      № 907. Скасовано державний акт від 22 серпня 2012 року серії ЯМ № 037584 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 4624555700:01:008:0283, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий       ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,06 га, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , будучи власником 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , має право на земельну ділянку, надану для обслуговування цього житлового будинку, пропорційно до своєї частки у праві власності вказаного жилого будинку. Позивач фактично був позбавлений можливості на звернення до органу місцевого самоврядування - Славської селищної ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки, пропорційної до його частки у будинку, оскільки із 0,06 га, відведених для обслуговування зазначеного житлового будинку, 0,05 га належали на той час на праві приватної власності ОСОБА_2 . Крім того, неможливість використання позивачем спірної земельної ділянки підтверджується рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10 липня 2014 року у справі № 453/680/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею 0,05 га.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що оскаржуваним рішенням та державним актом на земельну ділянку відповідача порушуються права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою та неможливості у встановлений законом спосіб успадкувати 1/2 частини спадкового майна після смерті батька. Тобто, відсутні докази порушення відповідачем прав позивача.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У червні 2018 року представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Львівської області               від 22 травня 2018 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому ОСОБА_2 14 червня 2011 року після смерті батька, зазначено, що спадщина на 1/2 частини житлового будинку залишається відкритою для ОСОБА_1 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звертався у Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, оскільки у розумінні статті 549 ЦК УРСР є таким, що прийняв спадщину так як проживав із своїм батьком, про що свідчить довідка селищної ради. Проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи для прийняття спадщини. Судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б могли вказувати на те, що покійний ОСОБА_4 набув у власність чи користувався спірною земельною ділянкою 0,174 га на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Спірна земельна ділянка площею 0,174 га належала до земель Славської селищної ради та надана ОСОБА_4 в користування. Після смерті ОСОБА_4 , Славська селищна рада розпорядилась, зокрема, із земельної ділянки передати ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 (рішення Славської селищної ради від 22 березня 2012 року № 907), а ОСОБА_1 надати дозвіл на складання проекту забудови та проекту відведення такої під будівництво житлового будинку із земель громадської та житлової забудови по АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що при винесенні рішення № 907 Славською селищною радою не враховано, що така передається для обслуговування лише 1/2 частини успадкованого ним житлового будинку АДРЕСА_1 , залишились лише 0,024 га із зазначеної загальної площі земельної ділянки, які б могли бути передані ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування 1/2 частини спірного житлового будинку яка йому належить як спадкоємцю після смерті батька - ОСОБА_4 . 
 
У серпні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що позивач не надав суду доказів, що підтверджують вступ в управління спадковим майном у шестимісячний строк із моменту відкриття спадщини. Чинним земельним законодавством не передбачено право на набуття у власність земельної ділянки на підставі судового рішення. 
 
У квітні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до суду клопотання про закриття касаційного провадження у справі, оскільки ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 29/19. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає нормам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Встановлені судами обставини
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилась спадщина на все належне йому майно, а саме на будинок з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на АДРЕСА_1 .
 
Згідно з матеріалами спадкової справи № 74/2011, спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є його сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 червня             2011 року ОСОБА_2 оформив спадкові права та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 1/2 частини житлового будинку з належними йому господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на АДРЕСА_1 . У свідоцтві зазначено, що спадщина на 1/2 частини житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд залишається відкритою для ОСОБА_6 
 
28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звернувся у Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_4 .
 
Рішенням Славської селищної ради Сколівського району Львівської області             22 березня 2012 року № 907 вирішено передати у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .
 
На підставі цього рішення ОСОБА_2 виготовлено державний акт на право приватної власності на земельну ділянку від 27 листопада 2012 року, кадастровий номер 46245557000:01:008:0283.
 
Згідно з довідкою Славської селищної ради Сколівського району Львівської області від 07 травня 2014 року № 1054, на підставі геодезичних обмірів земельної ділянки на АДРЕСА_1 , встановлено площу 0,06 га для обслуговування житлового будинку. 
 
ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Заочним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 10 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою на АДРЕСА_3 , шляхом знесення самовільно встановленої дерев`яної огорожі.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року .
 
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців. У разі коли спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня        2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
 
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду                     від 06 лютого 2019 року у справі № 145/797/15-ц (провадження № 14-608цс18).
 
Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.
 
Згідно із статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
 
Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.
 
Таким чином, для встановлення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК Української РСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
 
Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня          1994 року № 18/5 (далі - Інструкція № 18/5) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Установивши, що ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, не надав суду жодного належного та допустимого доказу про те, що він, на підставі статті 549 ЦК Української РСР, є таким, що прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 шляхом фактичного вступу в управління і володіння цим майном та/або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частини житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_1 подав заяву про видачу йому свідоцтва на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , лише 28 квітня 2014 року , тобто після встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини, а відповідно до копії паспорта позивача, він з 08 липня 1988 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
 
Оцінюючи обставини справи у сукупності, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції належним чином визначив характер спірних правовідносин та обрав норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, та дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не є таким, що прийняв спадщину у розумінні статті 549 ЦК Української РСР, так як не був зареєстрованим у спадковому будинку в період шести місяців після смерті спадкодавця, що спростовує висновок суду першої інстанції про фактичне прийняття спадщини позивачем.
 
Вимоги позивача про скасування рішення 19 сесії 6 демократичного скликання Славської селищної ради від 22 березня 2012 року № 907, про скасування державного акта від 22 серпня 2012 року серії ЯМ № 037584 на право власності на земельну ділянку площею 0,0500 га, кадастровий номер 4624555700:01:008:0283, розташовану на АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданий ОСОБА_2 , визнання права приватної власності на 1/2 частини вказаної земельної ділянки площею, також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними вимогами від права на спадщину -1/2 частини житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1 . 
 
Оскільки позивач не довів свого права на спадщину у вигляді 1/2 частини житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд, то відсутні підстави вважати, що орган місцевого самоврядування, передаючи у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, на якій знаходиться будинок АДРЕСА_1 , порушив права позивача. 
Доводи заявника про те, що у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому ОСОБА_2 14 червня 2011 року після смерті батька, зазначено, що спадщина на 1/2 частини житлового будинку залишається відкритою для          ОСОБА_1 ; 28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звертався у Сколівську державну нотаріальну контору із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, оскільки у розумінні статті 549 ЦК УРСР є таким, що прийняв спадщину так як проживав із своїм батьком, про що свідчить довідка селищної ради; нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи для прийняття спадщини, безпідставні та необґрунтовані, оскільки із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 звернувся через 20 років після смерті батька, а доказів того, що він проживав з ним та фактично вступив в управління спадковим майном, позивач не надав.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 395, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         О. В. Ступак
 
                                                                                                  І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                           Г. І. Усик