ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2020 р.           Справа№ 910/1268/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ходаківської І.П.
суддів:            Демидової А.М. 
          Владимиренко С.В. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників сторін:
від позивача за первісним позовом:                    Денисов В.Є.
від відповідача за первісним позовом:          не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" 
на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 (дата підписання 14.01.2020) у справі № 910/1268/19 (суддя Данилова М.В.)
за первісним позовом       Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс"
до                      Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна"
про                     стягнення грошових коштів
за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс"
про визнання пункту договору недійсним

В С Т А Н О В И В :
          
Короткий зміст первісного та зустрічного позовів.
          
В лютому 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс» звернулось до Господарського суду міста Києва від з позовом до Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики від 15.11.2017 № 15/11-2017 в розмірі 3 859508, 90 грн. з яких: 3 565 000, 00 грн. основного боргу,  27 250, 27 грн відсотків за користування грошовими коштами,  35 650, 00 грн. штрафу, 90834, 25 грн. пені, 140774, 38 грн. інфляційних втрат. 

Позовні вимоги обґрунтовані неповерненням відповідачем отриманих за договором безпроцентної позики від 15.11.2017 № 15/11-2017 коштів.

У квітні 2019 року Приватне акціонерного товариства «Енергополь-Україна» в свою чергу звернулось із зустрічною позовною заявою до ТОВ «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс» про визнання пункту 6.2 Договору безпроцентної позики недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ПрАТ «Енергополь-Україна послалось на те, що за умовами п. 6.2. договору при простроченні повернення позики позичальник повинен сплачувати проценти в розмірі 10% річних. Даний пункт суперечить загальному змісту договору, оскільки позика є безпроцентною.
          
          Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/1268/19 первісний позов задоволено, з Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс»             стягнуто  3   565   000 грн основного боргу,  27   250,27 грн. 3% річних, 90   834,25 грн пені, 35      650 грн штрафу, 140   774,38 грн інфляційних втрат, судовий збір у розмірі 58      801,52 грн  та 60 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В задоволені зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в порушення взятих на себе зобов`язань по договору безпроцентної позики від 15.11.2017 № 15/11-2017, відповідач отриману суму позики не повернув, у зв`язку з чим у нього з 15 жовтня 2018 року виникла заборгованість перед позивачем в сумі 3 565   000 грн, яку стягнуто судом разом з передбаченими договором відсотками за користування грошовими коштами, пенею, штрафом та інфляційними втратами.

В частині зустрічного позову суд послався на те, що 10% річних, що зазначені в п. 6.2 договору, є заходом відповідальності позичальника, що застосовується у разі неналежного виконання свого договірного зобов`язання, а саме при простроченні повернення позики.
          
Короткий зміст апеляційної скарги та її доводів.
          
Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 18.12.2019, ПрАТ «Енергополь-Україна» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати згадане рішення суду, ухвалити нове, яким визнати договір безпроцентної позики від 15.11.2017 удаваним правочином і відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, скаржник наполягає на тому, що п. 6.2 договору суперечить загальному змісту договору, оскільки позика є безпроцентною, а тому судом безпідставно стягнуто відсотки за користування позикою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи (доводи, викладені у відзивах та запереченнях на апеляційну скаргу).

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс" заперечило проти її задоволення, посилаючись на безпідставність тверджень скаржника щодо невідповідності п. 6.2 договору безоплатної позики № 15/11-2017 від 15.11.2017 домовленості сторін та щодо відсутності обґрунтованого та детального розрахунку витрат на правничу допомогу. Вважаючи апеляційну скаргу необґрунтованою ТОВ "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс" просить суд відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті та явка представників сторін. 
             
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2020 справу №910/1268/19 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий      суддя      -      Ходаківська І.П., судді:      Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2020 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ходаківська І.П., судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В., апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі № 910/1268/19      залишено без руху, надано Приватному акціонерному товариству "Енергополь-Україна" строк десять днів з дня отримання даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: надати суду докази сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.
                        
19.02.2020 до канцелярії      Північного апеляційного господарського суду від Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" надійшла заява про усунення недоліків відповідно до вищезазначеної ухвали суду, до якої додано оригінал платіжного доручення № 772 від 14.02.2020, який свідчить про сплату судового збору на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №   910/1268/19.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/1268/19. Розгляд скарги призначено на 25.03.2020. Розгляд справи неодноразово відкладався ухвалами суду від 25.03.2020 та від 06.05.2020, якою розгляд справи відкладено на 03.06.2020. 

У судовому засіданні 03.06.2020 представник ТОВ "Компанія з управління активами "Імідж Фінанс" заперечив проти задоволення апеляційної скарги і просив суд залишити оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване.  

У судове засідання 03.06.2020 представник Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" не з`явився. Однак до початку судового засідання від представника Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" Липовенко Т.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, яке мотивоване достроковим припиненням  повноважень представника Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" - Липовенко Т.В. з 02.06.2020 та відсутністю іншого представника. Документального підтвердження викладених мотивів до клопотання не додано. Також з матеріалів справи вбачається, що ухвалу від 06.05.2020 про відкладення розгляду справи на 03.06.2020 Приватне акціонерне товариство "Енергополь-Україна" отримало 18.05.2020, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Частиною 2         ст. 202 ГПК України         передбачено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього                                    Кодексу                                    судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Тобто положеннями вказаної статті визначено, що розгляд справи може бути відкладено      у випадку неможливості явки представника сторони у судове засідання за наявності обґрунтованих причин такої неявки   та за умови дотримання встановленого цим Кодексом строку, у межах якого може бути здійснено відкладення.
                              
Оскільки явка представників сторін в судове засідання не визнавалась обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність процесуальних підстав для відкладення розгляду справи та можливість її розгляду за відсутності представника Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна", з урахуванням його доводів та аргументів, викладених в апеляційній скарзі.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин.
          
Як встановлено судом першої та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідно до умов договору безпроцентної позики від 15.11.2017  №15/11-2017, укладеного між ТОВ «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс» та ПрАТ «Енергополь-Україна», останньому було надано позику у розмірі, встановленому договором в сумі 3565   000 грн., яку відповідач зобов`язався повернути не пізніше 14 жовтня 2018 року (п.п. 1.1.,2.1,.4.2 договору).

Згідно з п. 2.2 договору проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються.

Пунктом 6.1 договору передбачено, що при простроченні повернення позики (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми позики.

За приписами п. 6.2 договору при простроченні повернення позики (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 6.1 договору, сплачує проценти в розмірі 10% річних від неповерненої суми за весь строк прострочення.

Відповідно до п. 6.2.1 договору у випадку, передбаченому п. 6.2 цього договору, позичальник зобов`язаний повернути суму позики (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини позики), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.
          
На виконання умов зазначеного вище договору позивачем перераховано відповідачу визначену договором суму коштів платіжним дорученням від 15.11.2017 № А143 на суму 2 200 000,00 грн та платіжним дорученням від 15.11.2017 № А144 на суму 1 365 000,00 грн.

Відповідач, в свою чергу, взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, суму позики не повернув, що і стало підставою для звернення ТОВ «Компанія з управління активами «Імідж фінанс» з позовом у даній справі.

При цьому, звертаючись із зустрічним позовом, ПрАТ «Енергополь-Україна» наголошувало на тому, що п. 6.2. встановлює, що при простроченні повернення позики, позичальник повинен сплачувати проценти в розмірі 10% річних, що суперечить загальному змісту договору про надання безпроцентної позики. 

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до   статті 215 Цивільного кодексу України   підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою   статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України   визначено загальні вимоги,      додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити   Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями   215,   216 Цивільного кодексу України, статтями   207,   208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої   статті 203 Цивільного кодексу України   і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей   228,   229,   230,   232,   234,   235,   1057 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої   статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої   статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої   статті 15 Закону України "Про оренду землі",   статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29   Закону України "Про страхування",   статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність",   статті 71 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності"   тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Така правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 910/1485/18.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1   ст. 1046 ЦК України   встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За умовами ст. 1048 Цивільного кодексу України  позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до   статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до   статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до   статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до   статті 1048 цього Кодексу.

З наведених вище норм вбачається, що договір позики може бути сплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються сплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не встановлений цим Кодексом, іншими актами законодавства або конкретним договором. Відсутність у договорі умови про винагороду не означає, що договір є безоплатним. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, яка надається у позику.

В даному випадку договором передбачено, що за надання позики відсотки не сплачуються, разом з тим, за прострочення сплати кредиту договором визначено сплату відсотків у розмірі 10 %, що за своєю правовою природою є відповідальністю за порушення зобов`язання щодо своєчасного повернення наданої позики.

Отже, визначення у договорі відсотків за прострочення сплати коштів не суперечить зазначеним вище нормам, а відтак, позивачем за зустрічним позовом не доведено підстав, з яким закон, пов`язує недійсність правочинів, отже, обґрунтованою є відмова в задоволенні зустрічного позову. 

Відповідно до ч. 1   ст. 509 ЦК України   зобов`язанням є      правовідношення,      в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати      роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями ст.ст.   525,   526 ЦК України   зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1   ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 629 ЦК України   встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до   ст. 610 ЦК України   порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З врахуванням зазначеного вище, відсутністю належних та допустимих доказів виконання ПрАТ «Енергополь - Україна» своїх зобов`язань з повернення отриманої за укладеним з ТОВ КУА «Імідж фінанс» договором позики, суд апеляційної інстанції вважає вмотивованим висновок місцевого господарського суду про задоволення первісного позову.

Також правомірно у даному випадку місцевим господарським судом стягнуто на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн., оскільки, як встановлено судом,  при подані доказів на підтвердження понесених судових витрат представником ТОВ «Компанія з управління активами «Імідж Фінанс» дотримані вимоги ч. 8   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

За таких обставин апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва прийнято правомірно і підстави для його скасування відсутні. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Судові витрати.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає і судові витрати за її подання покладаються судом на скаржника відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В : 

1.           Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» залишити без задоволення.

2.           Рішення господарського суду міста Києва від 18.12.2019 у справі №910/1268/19 залишити без змін.

3.           Матеріали справи №910/1268/19 повернути господарському суду міста Києва.

4.          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути  оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України

          Повний текст судового рішення складено та підписано - 09.06.2020.

Головуючий суддя                                                            І.П. Ходаківська 

Судді                                                                                А.М. Демидова

                                                                                С.В. Владимиренко