Постанова
Іменем України
 
22 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/10162/17
провадження № 61-15053св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , яка є правонаступником  ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,
третя особа - Дванадцята київська державна нотаріальна контора,  
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Приходька К. П.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування, який обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його рідний брат - ОСОБА_4  і після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частки житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що належить померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 19 лютого 1999 року.
 
За заявою ОСОБА_5 . Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 164/2011, але 17 березня 2017 року ОСОБА_5 , не отримавши свідоцтво про право на спадщину, подала заяву у якій зазначила, що вона не є рідною донькою померлого, про що надала підтверджуючі документи.
 
Позивач також звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса від 23 березня 2017 року йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно та відсутність його реєстрації в органах БТІ.
 
Тому позивач просив визнати в порядку спадкування право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, який знаходиться на АДРЕСА_1 (загальною площею 101,3 кв. м) та господарські споруди, а саме: навіс літ. «К», сарай літ. «Л», вбиральня - навіс літ. «М», навіс літ. «Н», літня кухня літ. «Е», прибудова «а1», прибудова «а2», літня кухня літ. «о», сарай літ. «п-І», сарай літ. «п-ІІ», гараж літ. «ж-І», гараж літ. «ж-ІІ».
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_2 помер.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2018 року до участі у справі залучена дочка позивача ОСОБА_1 , оскільки дані правовідносини допускають правонаступництво.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року позов задоволено частково.
 
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 640,00 грн судового збору.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у позивача існували перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок). Так як до складу спадщини ОСОБА_4 входила 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ,суд вважав за можливе визнати за позивачем, батько якої нарівні із своєю сестрою були спадкоємцями за законом, право власності на половину від цієї частки, тобто 1/6 частину домоволодіння.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задоволено.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року скасовано і прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Дванадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.
 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 960,00 грн понесених судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що отримавши постанову державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_2 не оскаржив її і не оформив на себе спадкове майно. За життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, тому спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. 
 
До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і залишити в силі рішення першої інстанції. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Голосіївського районного суду м. Києва. 
 
27 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 07 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги обставини, що особа в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину може звернутися до суду за захистом своїх спадкових справ.
 
У касаційній скарзі зазначається, що документи, які підтверджують право власності  ОСОБА_4 на спірний будинок знаходяться у відповідача, яка навмисно не передає їх до нотаріальної контори. 
 
Доводи інших учасників справи
 
У вересні 2019 року ОСОБА_3 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушених права. Відповідач просила постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.   
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 6).
 
Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою:   АДРЕСА_1 , що належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19 лютого 1999 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою (т. 1 а. с. 15).
 
Спадкоємцями ОСОБА_4 є його брат ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_3 .
 
Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 164/2011 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 123).
 
Спадкоємці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори із заявами, в яких зазначили, що спадщину прийняли фактично, оскільки проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (т. 1 а. с. 133, 134).
 
Постановою від 23 березня 2017 року державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з відсутністю його державної реєстрації за спадкодавцем відповідно до статей 182 та 210 ЦК України (т. 1 а. с. 166).
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 218).
 
Спадкоємцем ОСОБА_2 є його донька - ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 223).
 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 31 березня 2018 року звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Євміній І. Л. із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_2 . На підставі її заяви була заведена спадкова справа № 3/2018 (т. 1 а. с. 213).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно з статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 заповіт не складав.
 
Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
 
Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
 
Встановлено, що ОСОБА_6 є рідним братом ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 є рідною сестрою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про їх народження.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 19 лютого 1999 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою, спадкове майно складається з житлового будинку жилою площею 34,3 кв. м, з господарськими будівлями, а саме сараю під літ. «Б», погребу під літ. «Г» та вбиральні під літ. «В», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_4 одержав у спадщину 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 19 лютого 1999 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою, однак не зареєстрував право власності на неї в установленому законом порядку.
 
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
 
Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.
 
Згідно з абзацом 3 частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
За життя ОСОБА_4 не оформив належним чином правовстановлюючі документи на належне йому нерухоме майно і у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 було відмовлено через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно.
 
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
 
Відповідно до пункту 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
 
Згідно з усталеною судовою практикою свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19).
 
ОСОБА_2  прийнявши спадщину не мав можливості оформити в установленому законом порядку свою частку та отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину.
 
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.
 
На час прийняття спадщини ОСОБА_4 питання державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювалось Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, що передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
 
В разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори.
 
До складу спадщини ОСОБА_4 входила 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями на вказане майно є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (яка є правонаступником (спадкоємцем) ОСОБА_2 ). Зважаючи на вищезазначене суд першої інстанції правильно вважав за можливе визнати за позивачем право власності на половину спадкового майна, тобто 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.
 
Визнання за позивачем права власності на спадкове нерухоме майно є ефективним способом поновлення порушених прав позивача, сприятиме стабільності цивільного обороту.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи нове рішення про відмову в позові апеляційний суд не вказав, яким іншим ефективним способом можливо позивачеві захистити своє право на спадщину, враховуючи, що ОСОБА_4 , на ім`я якого було видане свідоцтво про право на спадщину, але який не зареєстрував це свідоцтво у БТІ, та ОСОБА_2 , який порушив судове провадження з метою оформлення прав на спірне нерухоме майно, уже померли.
 
Отже, колегія суддів Верховного Суду зважаючи на вищезазначене вказує, що суд першої інстанції правильно врахував, що у позивача існували перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, а тому дійшов до обґрунтованого висновку зазначивши, що можливо визнати за позивачем право власності на 1/6 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом.
 
Посилання суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог не спростовують встановлені судом першої інстанції фактичні обставини, не свідчать про неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Суд апеляційної інстанції не навів переконливі аргументи на спростування висновків суду першої інстанції, тому безпідставно скасував рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасовано судом апеляційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке по суті є правильним.
 
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2019 року  скасувати.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2019 року залишити в силі.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий    Судді:	В. С. Висоцька    А. І. Грушицький    І. В. Литвиненко 	
 	  В. В. Сердюк   	
 	І. М. Фаловська