Справа № 129/839/17
Провадження № 22-ц/801/1133/2020
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швидкий О. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2020 року	Справа № 129/839/17	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 
на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про захист прав споживачів,
Рішення ухвалив суддя Швидкий О. В.
Рішення ухвалено у м. Гайсині Вінницької області
Повний текст судового рішення складено 09 квітня 2020 року,

Встановив:
У березні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому перейменовано у АТ КБ «Приватбанк», звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 07 серпня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 5300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 січня 2017 року склалася заборгованість в загальній сумі 17 260,37 грн., із яких: 284,31 грн. – заборгованість за кредитом; 12 366,04 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 3550 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 250 грн. – штраф (фіксована частина); 810,02 грн. – штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 17 260,37 грн. боргу за картковим кредитним договором № б/н від 07 серпня 2007 року та 1600 грн. сплаченого судового збору.
Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 25 травня 2017 року зазначене заочне рішення Гайсинського районного суду від 20 квітня 2017 року скасовано.
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому перейменовано у АТ КБ «Приватбанк», про захист прав споживачів, у якому просила визнати недійсним кредитний договір від 07 серпня 2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», мотивуючи свої вимоги тим, що оспорюваний договір є недійсним, оскільки укладений банком з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та інших законів, що регулюють питання споживчого кредитування. Надана банком анкета-заява не може бути підтвердженням укладення між нею та банком саме кредитного договору. Кредитний договір не може бути укладено у формі приєднання, оскільки відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, чого зроблено не було. Крім того чинним законодавством не передбачено надання кредитів платіжною карткою, а тому правовідносини, що виникають між банками та клієнтами після надання платіжної картки, не є кредитними.
Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до провадження та об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 129/839/17 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 07 липня 2007 року в сумі 284,31 грн. та судовий збір в сумі 26,40 грн.
В решті позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у зв`язку з безпідставністю.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів відмовлено у зв`язку з безпідставністю.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог; в іншій частині – рішення суду залишити без змін, пославшись на те, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також через недостатньо повне дослідження письмових доказів та дійсних обставин, що мають значення для справи.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що відмовивши у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою, що у підписаній відповідачем заяві від 07 серпня 2007 року визначено розмір процентної ставки за користування кредитом – 1,9% в місяць, та безпідставно зазначив в оскаржуваному рішенні, що у заяві розмір процентної ставки за користування кредитом не зазначено. 
Відповідач ОСОБА_1 рішення суду не оскаржила; подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, пославшись на те, що, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності суд позбавлений права самостійно проводити будь-які розрахунки, про які не зазначає позивач. Крім того у заяві на видачу кредиту зазначена відсоткова ставка – 1,9% в місяць, проте у доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості, починаючи з 2007 року відсоткова ставка зазначена 22,80%, з 26 січня 2013 року – 30%, з 01 вересня 2014 року – 34,80%, з 01 квітня 2015 року – 43,20%. Оскільки сам позивач так і не зміг визначитись із рівнем відсоткової ставки за наданим кредитом, суд не міг і не повинен був самостійно робити будь-які висновки щодо цього питання.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду позивач АТ КБ «Приватбанк» оскаржує лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків; відповідач рішення суду не оскаржила, а тому суд апеляційної скарги переглядає рішення суду лише в оскаржуваній позивачем частині. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.
Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_1 підписала заяву, згідно якої вона виявила бажання отримати у ЗАТ КБ «Приватбанк», яке в подальшому було перейменовано у ПАТ КБ «Приватбанк», а потім – у АТ КБ «Приватбанк», кредитну картку «Кредитка «Універсальна», «55 днів пільгового періоду», із встановленим на неї кредитним лімітом в сумі 3750 грн., зі сплатою базової процентної ставки за кредитом – 1,9% на місяць на залишок заборгованості (том 1 а. с. 6).
У цій же заяві зазначено про видачу відповідачу ОСОБА_1 картки № НОМЕР_1 (том 1 а. с. 6 на звороті).
Підписом у цій заяві відповідач підтвердила, що вона ознайомилась і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, а також підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку.
Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 31 січня 2017 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в загальній сумі 17 260,37 грн., із яких: 284,31 грн. – заборгованість за кредитом; 12 366,04 грн. – заборгованість за процентами; 3550 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 1060,02 грн. – заборгованість по судовим штрафам (том 1 а. с. 4-5).
Відмовляючи у стягненні на користь позивача заборгованості за відсотками (в оскаржуваній позивачем частині), суд першої інстанції виходив з того, що у анкеті-заяві, підписаній відповідачем, процентна ставка не зазначена та відсутній передбачений обов`язок відповідача зі сплати відсотків, а Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам справи.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 1056-1 ЦК України визначено, що тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як свідчать матеріали справи, у підписаній відповідачем ОСОБА_1 07 серпня 2007 року заяві, згідно з якою вона виявила бажання отримати у банку кредитну картку, зазначено розмір базової процентної ставки за кредитом – 1,9% на місяць на залишок заборгованості, що складає – 22,80% річних. Тобто, підписавши заяву, сторони погодили розмір процентної ставки.
Таким чином посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні вимоги банку про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитними коштами на те, що у анкеті-заяві, підписаній відповідачем, процентна ставка не зазначена та відсутній передбачений обов`язок відповідача зі сплати відсотків, є помилковим, оскільки такий висновок суду не відповідає встановленим по справі обставинам. А отже доводи апеляційної скарги позивача АТ КБ «Приватбанк» в цій частині заслуговують на увагу.
Водночас із доданого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що позивач нарахував до стягнення з позивача відсотки за користування кредитними коштами за період з 18 лютого 2012 року до 31 січня 2017 року в загальній сумі 12 366,04 грн. (том 1 а. с. 4-5). 
Згідно положень ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як свідчать матеріали справи представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Никитюк О. І. до закінчення розгляду справи у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк», подавши 14 березня 2020 року через відділення поштового зв`язку письмовий виступ у судових дебатах, у якому просив, зокрема, відмовити в позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (том 2 а. с. 27, 28-30). 
За правилами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Із позовною заявою банк звернувся до суду 13 березня 2017 року, а відсотки за користування кредитними коштами нарахував за період з 18 лютого 2012 року до 31 січня 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.
Крім того припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за договором припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У даному випадку строк повернення кредиту відповідає строку дії кредитної картки, яка згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 24 травня 2017 року № 30.1.0.0/2-20170305/130 мала термін дії – до останнього дня вересня 2015 року (том 1 а. с. 63). Відповідач ОСОБА_1 доказів щодо іншого терміну дії картки суду не надала. 
Таким чином у межах цього строку позичальник зобов`язаний був повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. З жовтня 2015 року право кредитора нараховувати проценти за кредитним договором припинилось.
З огляду на викладене, враховуючи, що представник відповідача заявив про застосування позовної давності, в тому числі до вимог банку про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, апеляційний суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають відсотки за користування кредитними коштами у межах трирічного строку позовної давності до дня звернення до суду з позовом, тобто починаючи з 13 березня 2014 року і до 30 вересня 2015 року, коли закінчився строк кредитування.
Крім того із наданого банком розрахунку заборгованості слідує, що відсотки у погодженому сторонами розмірі 22,80% річних (1,9% на місяць) позивач нарахував за період з 18 лютого 2012 року до 25 січня 2013 року; а починаючи з 26 січня 2013 року відсотки нараховані у розмірі 30,00% річних; з 01 вересня 2014 року – 34,80% річних та з 01 квітня 2015 року – 43,20% річних. Проте в заяві позичальника, яку відповідач ОСОБА_1 підписала 07 серпня 2007 року, відсутні умови про зміну розміру відсотків за користування кредитними коштами, а тому такі відсотки мають бути нараховані, виходячи із погодженої сторонами у заяві процентної ставки – 1,9% в місяць (22,80% річних).
Таким чином до стягнення з відповідача підлягають відсотки за користування кредитними коштами за період з 13 березня 2014 року до 30 вересня 2015 року (за 567 днів) в сумі 100,70 грн. (284,31 грн. залишок заборгованості за кредитом х 567 днів прострочення х 22,80% х 365 днів).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із пунктами 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За наведених обставин апеляційна скарга позивача АТ КБ «Приватбанк» підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами слід скасувати із ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками в сумі 100,70 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту «в» частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Матеріали справи свідчать про те, що при поданні позову до суду АТ КБ «Приватбанк» сплатило судовий збір в сумі 1600 грн. (том 1 а. с. 1) і при поданні апеляційної скарги на рішення суду – в сумі 2400 грн. (том 2 а. с. 55).
Таким чином до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в загальній сумі 89,20 грн. (35,68 грн. сплачених при поданні позову та 53,52 грн. сплачених при поданні апеляційної скарги на рішення суду).
Відповідно до положень пункту 1 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 26 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість зі сплати відсотків за кредитним договором № б/н від 07 серпня 2007 року в сумі 100,70 грн. (сто гривень сімдесят копійок).
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 89,20 грн. (вісімдесят дев`ять гривень двадцять копійок).
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	В. С. Марчук  	
  	В. В. Сопрун