УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1831/19 Головуючий у 1-й інст. Міхненко С. Д. 
Категорія 41 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого - судді: Миніч Т.І. 
суддів:              Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання   Кучерявого О.В.
без участі сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 16 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Міхненка С.Д.
у цивільній справі №283/1831/19 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

       У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом. Банк просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №ZRRWGA00000055 від 18 липня 2008 року у розмірі 394 596,93 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 18.07.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZRRWGA00000055. Згідно умов договору банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 грошовий кредит у розмірі 243 936,00 грн. терміном до 18 липня 2013 року на споживчі цілі, а відповідач - повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 
В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором №ZRRWGA00000055 в тому ж розмірі, що і боржник та у випадку невиконання ним своїх зобов`язань, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідають перед банком солідарно. Свої зобов`язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі. 
ОСОБА_1 свої зобов`язання за фактичне використання кредиту та погашення кредиту не виконував, а саме здійснював погашення заборгованості за кредитом з порушенням встановлених договором строків, внаслідок чого станом на 15 липня 2019 року заборгованість позичальника перед банком становить 394 596,93 грн. 
Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 16 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
У поданій апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В даному випадку предмет іпотеки не реалізовано і відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Тому вважає, що зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина, на думку апелянта, може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня. Такої ж правової позиції дотримався ВСУ у справі № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року. Крім того, вказує, що зобов`язання  ОСОБА_1 не припинилося і є встановленим згідно рішення суду, яке набрало законної сили, застосування строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог не може мати місця, а суд не перевірив обставини щодо причин не виконання рішення суду про звернення стягнення на майно. Тому банк має право вимоги і до ОСОБА_2 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2008 року укладено кредитний договір №ZRRWGA00000055, за яким АТ КБ «Приватбанк» зобов`язувався надати ОСОБА_1 грошовий кредит на споживчі цілі (купівлю житла), на строк з 18 липня 2008 року по 18 липня 2013 року включно у розмірі 243 936,00 грн. 
ОСОБА_1 зобов`язується використати кредит на цілі, зазначені в п.8.1 Договору, спалити відсотки за користування кредитом відповідно до п.8.1.,2.3.1,2.3.2.,2.3.3.,3.1,3.2 Договору.
Відповідно до п.8.1. Договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 6 838,29 грн. згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії (а.с.11.13).
Додатками до кредитного договору визначено Загальну вартість кредиту та Графік погашення кредиту (а.с.14-15).
В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором №ZRRWGA00000055, 18 липня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за договором в тому ж розмірі, що і боржник та у випадку невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_1 по кредитному договору, відповідає разом з позичальником перед банком солідарно.
Відповідно до п.12 Договору, порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором (а.с.16).
Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 виконував неналежним чином, порушуючи графік розрахунків, внаслідок чого станом на 15 липня 2019 року утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку позивача, становить 2 091 719,44 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 223 789,62 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 143 229,59 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 27 577,72 грн.; пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 1 697 122,51 грн. 
Разом з тим позивач просить стягнути з відповідачів лише заборгованість в розмірі 394 596,93 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту - 223 789,62 грн.; заборгованість по відсотках за користування кредитом - 143 229,59 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом -27 577,72 грн.(а.с.6-7).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що законних підстав для задоволення позову не було.
При цьому судом враховано, що згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. 
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Крім того, судом встановлено, що 17 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вже звертався до Малинського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_1 про повне погашення заборгованості за кредитним договором.
За результатами розгляду даної справи суд частково задовольнив позов банку та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що була предметом іпотеки за договором іпотеки квартири.
Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 11 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції було змінено та доповнено, однак в частині звернення стягнення на квартиру за договором іпотеки залишено без змін.
Також при розгляді зазначеної вище справи було встановлено, що банк у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 виконання зобов`язання за кредитним договором №ZRRWGA00000055, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України використав своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за договором, надіславши йому 14 грудня 2011 року за вихідним номером 30.1.0.0/2-435 вимогу про дострокове повернення кредиту і пов`язаних з ним платежів, надавши при цьому 30-денний термін для виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань.
Даний лист був отриманий ОСОБА_1 13 січня 2012 року та залишений без виконання останнім(а.с.62-67).
Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. 
Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, то строк пред`явлення банком вимог до боржника підлягає обрахуванню від цієї дати.
Відповідна правова позиція щодо обрахування строків звернення до суду, висловлена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, справа № 523/10225/15-ц.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Судом встановлено, що строк позовної давності щодо стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором сплив 29 травня 2018 року, оскільки право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми заборгованості за Кредитним договором виникло у позивача 14 лютого 2012 року, однак було перервано здійсненням платежів позичальником, останній платіж був здійснений 28 травня 2015 року, що підтверджується поясненням представника позивача та випискою з рахунку позичальника ОСОБА_1 . 
Із цим позовом банк звернувся до суду 07 серпня 2019 року, тобто з пропущенням строку загальної позовної давності за вимогами до позичальника. 
Крім того, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Зі змісту пункту 12 договору поруки від 18 липня 2008 року вбачається, що порука припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Враховуючи те, що банк листом від 14 грудня 2011 року направив ОСОБА_1 вимогу про дострокове повернення кредиту та використав своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за договором, то за таких обставин у Банку виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 14 лютого 2012 року протягом наступних п`яти років та припинилося таке право 15 серпня 2017 року. Сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора на вимогу виконання грошових зобов`язань.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. 
За наведених обставин суд обгрунтовано відмовив в позові.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають. 
Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 16 січня 2020 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: