ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року	Львів	Справа № 140/2345/19 пров. № А/857/741/20 № А/857/743/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді – Іщук Л. П.,
суддів – Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,
за участю секретаря судового засідання – Смолинця А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від      20 листопада 2019 року (ухвалене головуючим суддею Плахтій Н. Б. о 15:26 год у м. Луцьку) та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня                 2019 року (ухвалене головуючим суддею Плахтій Н. Б. о 12:21 год у м. Луцьку) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

                                                         ВСТАНОВИВ:

31 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Волинській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 26 червня 2019 року № 0049223/2013/0316.
На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що належне їй нерухоме майно, на яке відповідачем нараховано податкові зобов`язання, використовується в сільськогосподарській діяльності СГПП «Віра», а відтак, таке не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно. Вказала, що їй не може бути нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в 2018 році, оскільки належне їй нерухоме майно знаходилось на території Хмелівківської сільської ради, якою встановлено нульову ставку оподаткування, і лише 27 грудня 2017 року Хмелівківську сільську раду було приєднано до Зимнівської об`єднаної територіальної громади, відтак, рішення останньої про встановлення відповідного податку, прийняте 30 січня 2015 року, на позивача не поширюється.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року замінено відповідача у справі Головне управління ДФС у Волинській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Волинській області.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача від 26 червня 2019 року №0049223-5013-0316. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області судові витрати у розмірі 768,40 грн.
21 листопада 2019 року позивач подала до суду заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9750,00 грн.
Додатковим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь позивача судові витрати у розмірі 1500,00 грн.
Не погодившись із вказаними рішенням та додатковим рішенням, відповідач подав апеляційні скарги, в яких покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову і заяви про відшкодування судових витрат.
Вимоги апеляційних скарг обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником та не використовує належні їй на праві власності об`єкти нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності, відтак, на це майно не поширюються пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зазначає, що ставки вказаного податку встановлені рішенням Зимнівської сільської ради від 30 січня 2015 року № 37/12, яке поширюється на територію, де знаходиться належне позивачу оподатковуване майно. Також скаржник вказує на безпідставність стягнення в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати неспівмірні з ціною позову, а також позивачем не надано жодних доказів ведення Книги обліку доходів і витрат адвоката.
Позивач подала до суду відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення, в якому покликається на безпідставність доводів скаржника, просить додаткове рішення скасувати та стягнути з державного бюджету на її користь судові витрати в розмірі 9750,00 грн.
Також позивачем подано до суду відзив на апеляційну скаргу на рішення суду, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.
В судове засідання з розгляду апеляційних скарг учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційних скарг здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши доповідь головуючого судді, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником 1/6 частки нежитлової нерухомості, а саме – приміщення свинарника № 6 загальною площею 1529,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
26 червня 2019 року Головним управлінням ДФС у Волинській області згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 цього Кодексу прийнято податкове повідомлення-рішення № 0049223-5013-0316, яким позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік в сумі 4348,70 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нерухомість позивача є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, однак, при його нарахуванні рішення Зимнівської сільської ради від 31 січня 2015 року № 37/12 застосуванню не підлягає, що обумовлює безпідставність та протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII), який набрав чинності з 01 січня 2015 року, запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Базою оподаткування згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Згідно з пунктом 266.5 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Відповідно до підпункту 266.6.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Згідно з підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком). Щодо новоствореного (нововведеного) об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт. 
Отже, із набранням 01 січня 2015 року чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, власники об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, є платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який обчислюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості за ставками, встановленими рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад.
Як встановлено з матеріалів справи, нежитлове приміщення, 1/6 частка якого належить ОСОБА_1 , знаходиться в с. Хмелів Володимир-Волинського району Волинської області на території Хмелівківської сільської ради, яка з 24 грудня 2017 року приєдналась до Зимнівської сільської об`єднаної територіальної громади.
Рішенням Хмелівківської сільської ради Волинської області від 02 лютого 2017 року № 13/5 встановлено на території Хмелівківської сільської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та затверджене Положення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з пунктом 5.2 якого ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб встановлюється в розмірі 0 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м. бази оподаткування.
Згідно з частиною восьмою статті 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» після припинення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, їхніх виконавчих комітетів, сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради територіальної громади, що увійшла до об`єднаної територіальної громади, видані ними нормативно-правові акти, невиконані акти індивідуальної дії зберігають чинність на відповідних територіях та для відповідних осіб. 
Сільська, селищна, міська рада, обрана об`єднаною територіальною громадою, її виконавчий комітет можуть вносити зміни, визнавати такими, що втратили чинність, або скасовувати акти відповідних органів місцевого самоврядування та посадових осіб, визначені в абзаці першому цієї частини.
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що при обчисленні податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, яке знаходиться на території Хмелівківської сільської ради, підлягають застосуванню ставки, встановлені рішенням Хмелівківської сільської ради Волинської області від 02 лютого            2017 року № 13/5, до прийняття відповідного рішення про встановлення місцевих податків та зборів обраною об`єднаною територіальною громадою, тобто Зимнівською сільською радою.
Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази скасування згаданого рішення Хмелівківської сільської ради об`єднаною територіальною громадою, а рішення про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, Зимнівською сільською радою було прийнято 22 червня 2018 року, відтак, підлягає застосуванню лише з 01 січня 2019 року.
Таким чином, оскільки рішенням Хмелівківської сільської ради від 02 лютого                  2017 року №13/5, яке було чинним на території Хмелівківської сільської ради та підлягало застосуванню при обчисленні податку за 2018 рік, встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості 0 відсотка мінімальної заробітної плати, контролюючим органом протиправно нараховано ОСОБА_1 податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням. 
Що стосується покликання відповідача на необхідність застосування ставки податку, визначеної рішенням Зимнівської сільської ради від 31 січня 2015 року №37/12 (0,5 відсотка мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року, за 1 кв.м), то суд першої інстанції підставно такі не взяв до уваги, оскільки вказане рішення поширювалось на об`єкти нерухомого майна, що знаходились на території Зимнівської сільської ради, до якої Хмелівківську сільську раду було приєднано лише 24 грудня             2017 року.
Крім цього, у даній справі спірним є питання застосування підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України до об`єкта нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності.
Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 цього Кодексу не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Таким чином, вказаною нормою законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки з прив`язкою до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю – сільськогосподарський товаровиробник, а також його зв`язку з фактом можливого використання у своїй діяльності.
За визначенням підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Застереження у наведеному положенні щодо цілей глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін «сільськогосподарський товаровиробник» має інше змістовне навантаження.
В свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» сільськогосподарський товаровиробник – це фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Крім того, законодавцем, з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».
Згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачем не надано суду належних доказів, що вона є сільськогосподарським товаровиробником, а відтак не відповідає вимогам, які ставляться до суб`єкта - власника нежитлової нерухомості, для звільнення його від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу положень пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.
Така позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постанові від 24 лютого 2020 року у справі № 500/2407/18.
Щодо стягнення додатковим рішенням суду першої інстанції за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн, то слід зазначити заступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, Кодексом адміністративного судочинства України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 802/1606/17-а, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідно до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року №1/01, укладеного між позивачем, як замовником, та Адвокатським об`єднанням «Інтердіктум», як виконавцем, в особі керуючого партнера Жвавця В. В., виконавець зобов`язується надати замовнику визначену даним договором правову (юридичну) допомогу щодо захисту прав та законних інтересів, представництва або інші види правової допомоги в будь-яких органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування, в тому числі в органах досудового розслідування, прокуратури, в загальних, адміністративних та господарських судах України, а саме щодо захисту прав та законних інтересів, пов`язаних із оскарженням дій податкових органів (податкового повідомлення-рішення від 26 червня 2019 року №0049223-5013-0316 до суду та ДФС України). Зазначено, що за надання юридичної правової допомоги, передбаченої пунктом 1.1 цього договору, замовник сплачує виконавцю за фактичну виконану роботу незалежно від видів та обсягу наданої юридично-правової допомоги та відшкодовує витрати, понесені адвокатом або адвокатами.
Відповідно до акта приймання-передачі наданих послуг та оплати від 21 листопада 2019 року у період з 01 липня 2019 року по 21 листопада 2019 року виконавець надав, а замовник прийняв послуги, передбачені зазначеним вище договором про надання правової допомоги. За домовленістю сторін такого договору вартість однієї години послуг адвоката складає 1250,00 грн, а тому вартість послуг згідно з договором - 9750,00 грн (7 годин 45 хвилин витраченого фактичного робочого часу адвоката Адвокатського об`єднання «Інтердіктум» Жвавця В.В.). Ціна послуг обчислюється відповідно до звіту Додатку №1.
Згідно з квитанції від 21 листопада 2019 року №64 ОСОБА_1 сплатила на рахунок Адвокатського об`єднання «Інтердіктум» 9750,00 грн правничої допомоги.
Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції належним чином дослідив зазначені докази і доводи сторін, надав оцінку співмірності суми витрат зі складністю справи та ціною позову, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності розміру витрат, такі витрати пов`язані з розглядом справи в суді та підтверджені.
Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в користь позивача 1500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Що стосується доводів скаржника стосовно невідповідності змісту договору надання правової допомоги вимогам Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», то відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Статтею 28 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що зміст договору не може суперечити законам України, його моральним засадам, присязі адвоката та правилам адвокатської етики.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Слід зазначити, що наявний в матеріалах справи договір про надання правової допомоги не містить інформації про порядок обчислення гонорару та його розмір, як і можливість його визначення в акті приймання-передачі послуг. 
Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 червня 2011 року у справі № 3-58гс11, визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.
Враховуючи викладене, а також факт виконання сторонами договору про надання правової допомоги від 01 липня 2019 року №1/01, незазначення у вказаному договорі порядку обчислення гонорару не може бути підставою для відмови в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правовому допомогу.
Щодо зазначених у відзиві на апеляційну скаргу доводів позивача про наявність підстав для стягнення витрат на правовому допомогу в повному розмірі – 9750,00 грн, то апеляційний суд такі до уваги не бере, оскільки відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року та додаткове рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2019 року у справі № 140/2345/19 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Л. П. Іщук 	
судді	 	І. М. Обрізко 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 25.03.2020