ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" червня 2020 р.           Справа№ 910/11186/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Козир Т.П. 
          Агрикової  О.В. 
 
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва»  
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2020
у справі №910/11186/19 (суддя Ягічева Н.І.)
за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва»  
до   Організації ветеранів Святошинського району м.  Києва,  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 
Святошинська районна державна адміністрація у м. Києві
про  виселення 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» (далі -  КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Організації ветеранів Святошинського району м.  Києва (далі також - відповідач) про виселення останньої з нежитлового приміщення, загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м.  Київ, бульвар Вернадського, 63, та яке було передано відповідачеві за договором про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №558 від 10.05.2016, строк дії якого закінчився.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.10.2019 залучено Святошинську районну державну адміністрацію у м. Києві до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (далі також - третя особа).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем та третьою особою не надано доказів того, що після закінчення строку дії договору оренди орендодавець протягом одного місяця заперечив проти користування відповідачем орендованим майном; в матеріалах справи відсутні докази направлення орендареві від орендодавця заяви про припинення договору оренди в період з 30.03.2018 по 30.04.2018, а тому договір №558 від 10.05.2016 вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором; враховуючи, що позивач повідомив відповідача про небажання продовжувати договір оренди 09.01.2018, а строк дії договору закінчується 29.03.2018, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено трьохмісячний строк попередження орендаря про намір використовувати майно для власних потреб; посилання позивача на те, що відповідач за три місяці до закінчення дії договору зобов`язаний надати орендодавцю новий звіт з незалежної оцінки об`єкту є безпідставними, оскільки відповідач, зважаючи на свій статус та напрямки діяльності, у відповідності до п. 18 Методики, орендує нежитлове приміщення згідно спірного договору оренди, за умовами якого орендна плата встановлена у розмірі 1 грн на рік.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач вказував на те, що матеріалами справи підтверджується факт належного повідомлення відповідача про відсутність наміру продовжувати договірні відносини за спірним договором; суд дійшов помилкового висновку щодо пропущення позивачем трьохмісячного строку попередження орендаря про намір використовувати майно для власних потреб; сторонами не було укладено угоду про продовження строку дії договору; позивачеві надано право звертатись до суду із позовом про виселення орендарів з приміщень, які передані позивачеві на праві господарського відання.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19, розгляд апеляційної скарги призначено на 29.04.2020, встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу. 
Відповідач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що позивач повідомив відповідача про небажання продовжувати спірний договір оренди листом від 09.01.2018, строк дії якого було встановлено до 29.03.2018, у зв`язку з чим суд дійшов правильного висновку, що позивачем пропущено трьохмісячний строк попередження орендаря про намір використовувати майно для власних потреб; ані позивач, ані третя особа не повідомили відповідача у встановлені строки про відсутність наміру продовжувати договір оренди спірного приміщення; рішення щодо укладення спірного договору було прийнято постійною комісією Київської міської ради, тому укладення договору не залежало від волевиявлення позивача і третьої особи; приміщення передано відповідачеві для здійснення його статутних завдань і використовується ним за цільовим призначенням. 
27.04.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача та відповідача надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2020 розгляд апеляційної скарги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19 відкладено на 03.06.2020. 
28.05.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням в Україні карантину через спалах у світі коронавірусу.
У судове засідання 03.06.2020 позивач та третя особа явку своїх уповноважених представників повторно не забезпечили, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 202  ГПК України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до ч.12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.
Обговоривши питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та третьої особи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи необґрунтованість клопотання позивача про відкладення розгляду справи з огляду на те, що у поданому клопотанні позивач не зазначає причин, які безпосередньо перешкоджають йому забезпечити явку свого представника у судове засідання, тоді як саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, а також з урахуванням того, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для вирішення спору у даній справі без заслуховування пояснень представників позивача та третьої особи, колегія суддів, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд скарги без їх участі.
У судовому засіданні керівник відповідача вимоги апеляційної скарги не визнав, доводи, на яких вона ґрунтується вважає безпідставними, а оскаржуване судове рішення законним, у зв`язку з чим просив залишити його без змін, а скаргу позивача - без задоволення.
03.06.2020 у судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення керівника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 10.05.2016 між Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією (у тексті договору - орендодавець), Організацією ветеранів Святошинського району (у тексті договору - орендар) та  КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району» (у тексті договору - балансоутримувач) було укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 558 (далі - договір), за умовами якого (п. 1.1) орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (нежитлові приміщення) загальною площею 23,1 кв.м, за адресою: м. Київ, бульвар Вернадського, 63 (далі - об`єкт оренди), для розміщення громадської організації ветеранів.
Пунктом 3.1 договору встановлено, що орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 №415/1280 і становить без ПДВ - 1 грн на рік.
Згідно з п. 8.3 договору об`єкт повинен використовуватися орендарем тільки за цільовим призначенням, обумовленим підпунктом 1.1. цього договору. У разі, якщо законом передбачене нотаріальне посвідчення і державна реєстрація, цей договір є укладеним з моменту державної реєстрації.
У разі виявлення факту використання об`єкта не за цільовим призначенням договір може бути розірвано (п.  8.5 договору).
Відповідно до п. 9.1 договору останній є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 31.03.2015 до 29.03.2018.
Згідно з п. 9.4 договору договір припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
Пунктом 9.7 договору встановлено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Як вбачається з Акта приймання-передачі об`єкта оренди від 10.05.2016 орендодавець (третя особа) передав, а відповідач прийняв в орендне користування згідно з договором оренди №558 від 10.05.2016 нежитлове приміщення загальною площею 23,1 кв.м, розташоване за адресою: бульвар Вернадського, 63, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та перебуває на балансі позивача. Приміщення призначається для розміщення громадської організації ветеранів. Стан приміщення, що передається в оренду згідно договору - задовільний.
Листом №34 від 09.01.2018 позивач повідомив відповідача про те, що дія договору продовжуватися не буде та просив звільнити приміщення після закінчення терміну дії договору й передати його по акту прийому-передачі балансоутримувачу.    
Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація також листами №30/575 від 24.01.2018 та №107-30/664 від 29.01.2018 повідомила відповідача про те, що дію договору не буде продовжено на новий строк.
Посилаючись на те, що термін дії договору закінчився 29.03.2018, однак, приміщення відповідачем не звільнено та не повернуто належним чином позивачеві, останній звернувся з даним позовом до суду. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог, а доводи скаржника вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, за правовою природою укладений сторонами договір є договором найму (оренди), за яким, відповідно до частини 1  статті 759 ЦК України, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Аналогічні положення містяться у статті 283 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).
Згідно з ч. 1 ст. 761, ч. 1 ст.  762 ЦК України  право передання майна у найм має власник речі, або особа, якій належать майнові права. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, приміщення, що є предметом вказаного договору оренди належить до комунальної власності.
Відповідно до ст. 287 ГК України орендодавцями щодо комунального майна є органи, уповноважені місцевими радами управляти майном, яке є у комунальній власності.
З огляду на те, що орендоване майно є комунальною власністю, до правовідносин, що склалися між суб`єктами господарювання за договором оренди, застосовуються положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 № 2269-ХІІ, який є спеціальним законодавчим актом у сфері регулювання відносин, пов`язаних з передачею державного та комунального майна в оренду.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Частиною 4 статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря. 
Факт приймання відповідачем в строкове платне користування об`єкта оренди, визначеного в пункті 1.1. договору, підтверджується Актом приймання-передачі об`єкта оренди від 10.05.2016, підписаним уповноваженими представниками орендодавця, балансоутримувача та орендаря, скріпленим печатками вказаних господарюючих суб`єктів. 
Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України і статті 193 ГК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Як вбачається з умов договору, строк дії останнього встановлено до 29.03.2018, однак, докази повернення об`єкта оренди у матеріалах справи відсутні.
Разом з тим, відповідно до положень ЦК України, ГК України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторонами договору найму (оренди) з відповідними правами та обов`язками є наймодавець (орендодавець) та наймач (орендар).
Як було зазначено вище,  договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду є тристороннім та за його умовами орендодавцем є Святошинська районна державна адміністрація в місті Києві, орендарем - Організація ветеранів Святошинського району м. Києва.
Третьою стороною зазначеного договору є балансоутримувач - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», на якого договором покладено обов`язок лише проводити необхідний огляду та перевірку виконання орендарем умов договору; стягнути з орендаря заборгованість з орендної плати; у разі несплати орендарем орендної плати протягом 3 місяців підряд або виявлення факту використання об`єкту оренди не за цільовим призначенням вжити необхідні заходи для примусового виселення орендаря та стягнення заборгованості (пункти 5.2.1, 5.2.2, п.5.2.3 договору).
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Таким чином саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто, лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 910/12224/17 та у постанові Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №910/6977/18.
З огляду на те, що чинне законодавство не надає право позивачеві-балансоутримувачу виступати орендодавцем щодо спірного нерухомого майна та мати права орендодавця, колегія суддів зазначає, що балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно, та, відповідно, балансоутримувач не має права замість власника (орендодавця) вимагати виселення орендаря.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що статтею 3 ЦК України визначено свободу договору, однак положення договору, який укладено між орендодавцем, балансоутримувачем і орендарем, не можуть суперечити закону, зокрема, тому, що лише у наймодавця (орендодавця) є право звертатися до суду з позовом про повернення об`єкта оренди.
Відповідна правова позиція стосовно прав орендодавця і балансоутримувача за договором оренди комунального майна викладена у постановах Верховного Суду України від 07.06.2017 у справі № 910/9480/16, від 07.06.2017 у справі №910/9482/16 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.09.2019 у справі №910/7364/18.
За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Зазначені норми також кореспондуються з положеннями статей 284 ГК України та 764 ЦК України.
Системний аналіз вказаних норм, свідчить про те, що після закінчення строку дії договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак, якщо протягом місяця після закінчення строку договору оренди щодо поновлення договору мало місце заперечення, то такий договір припиняється. Крім того, орендодавець не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору повинен повідомити про намір використовувати зазначене майно для власних потреб.
Разом з тим, чинне законодавство не надає право балансоутримувачу виступати орендодавцем щодо орендованого нерухомого майна та мати права орендодавця, то відповідно балансоутримувач не вправі заявляти вимогу про зобов`язання орендаря повернути орендоване майно та повідомляти відповідача про відсутність наміру продовжити договір.
Як було зазначено вище, строк дії договору встановлений до 29.03.2018, відтак, орендодавець (третя особа) повинен був повідомити відповідача у строк не пізніше ніж 29.12.2017 про намір використовувати майно для власних потреб, або у строк з 30.03.2018 до 30.04.2018 направити орендарю заяву про припинення договору.
Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, орендодавець не повідомив у встановлений строк (до 29.12.2017) орендаря про намір використовувати майно для власних потреб, направивши лише 25.01.2018 та 29.01.2018 листи, у яких вказав, що договір не буде продовжено, без будь яких обґрунтувань цього, а у  строк з 30.03.2018 до 30.04.2018 не повідомив орендаря про припинення договору. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що як позивачем, так і третьою особою пропущено трьохмісячний строк попередження орендаря про намір використовувати майно для власних потреб.
Згідно з положеннями ст. 285 ГК України, які кореспондуються зі ст. 777 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендар має переважне право перед іншими суб`єктами господарювання на продовження строку дії договору оренди.
Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», центральні та місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, Рада міністрів Автономної Республіки Крим у межах своєї компетенції надають ветеранським організаціям фінансову підтримку, кредити з коштів відповідних бюджетів, а також безплатно надають будинки, приміщення, обладнання та інше майно, необхідне для здійснення їх статутних завдань. Ветеранські організації звільняються від плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) в межах середніх норм споживання (надання), телефоном у приміщеннях та будинках, які вони займають.
Рішенням Київської міської ради від 21 квітня 2015 року № 415/1280 було затверджено Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду, згідно якої відбувається розрахунок розміру орендної плати.
У відповідності до п. 8 Методики, у разі оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна розмір річної орендної плати визначається за формулою, крім об`єктів, за які встановлена орендна плата в розмірі 1 грн на рік.
Отже, формула для розрахунку орендної плати не застосовується для визначення орендної плати, у разі, якщо за предмет оренди сплачується 1 грн на рік. Тобто, в такому випадку, відсутня необхідність у замовленні експертної оцінки нежитлового приміщення (висновку про вартість майна), оскільки розмір орендної визначений у фіксованому розмірі та не залежить від визначеної вартості нерухомого майна.
Згідно з п. 18 Методики розмір річної орендної плати за оренду нерухомого майна становить 1 гривню на рік, в тому числі, громадських та благодійних організацій, які здійснюють безкоштовну психологічну, соціальну допомогу, реабілітацію та адаптацію дітей-інвалідів, дітей з вадами розвитку, інвалідів та інших осіб-учасників АТО, якщо орендована площа становить до 100 кв. м та не використовується для провадження підприємницької діяльності.
Відповідач є відокремленим підрозділом Організації ветеранів України, яка  є всеукраїнською добровільною неприбутковою громадською організацією, що об`єднує ветеранів Другої Світової війни, інших локальних війн і військових конфліктів, а тому, зважаючи на свій статус та напрямки діяльності, у відповідності до п. 18 Методики, орендує нежитлове приміщення згідно спірного договору оренди, за умовами якого орендна плата встановлена у розмірі 1 грн на рік.
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання позивача на те, що відповідач за три місяці до закінчення договору зобов`язаний був надати орендодавцю новий звіт з незалежної оцінки об`єкту є безпідставними.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами частин 1, 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Так, згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, які входять до предмету доказування у справі та які підтверджують факт порушення його права відповідачем. 
Проте, всупереч наведених вище правових норм, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявність тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також не доведено факту порушення відповідачем прав, за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду з розгляду аналогічних спорів, апеляційний господарський суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» до Організації ветеранів Святошинського району м.  Києва про виселення відповідача з нежитлового приміщення, загальною площею 23,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м.  Київ, бульвар Вернадського, 63.
За приписами ч.ч. 1, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч.  1  ст.  9 Конституції України    та беручи до уваги ратифікацію      Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР      Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     1950 року і Першого протоколу та протоколів N  2,4,7,11 до Конвенції та прийняття     Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19 прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта. 
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.  Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м.  Києва» на рішення    Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2020 у справі №910/11186/19 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/11186/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст.  286-291 ГПК України.
          Повний текст постанови складено  09.06.2020.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                Т.П. Козир

                                                                                О.В. Агрикова