ПОСТАНОВА
Іменем України
10 червня 2020 року 
Київ
справа №420/3127/19
адміністративне провадження №К/9901/102/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Жука А. В.,
суддів: Калашнікової О.В., Соколова В.М., 
розглянувши в попередньому засіданні адміністративну справу  №420/3127/19 за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України,    про визнання протиправним та скасування рішення від 18.04.2019 року № 152-19, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою громадянина Палестини ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019 (постановлену у складі колегії суддів: (суддя-доповідач Димерлій О.О., судді - Семенюк Г.В., Шляхтицький О.І.)
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У травні 2019 року громадянин Палестини ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 152-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
2. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням ДМС України від 12.04.2017 № 135-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було оскаржено в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі № 815/3965/17 зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством. 
Проте рішенням ДМС України від 18.04.2019 № 152-19 позивачеві протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
3. Позивач зазначає, що відповідачем не в повній мірі досліджено інформацію по країні походження позивача, не взято до уваги доповіді 2016/17 Міжнародної Амністії: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017, ISBN: 978-0-86210-496-2 щодо діяльності палестинської влади у Західному Березі та ХАМАС фактичної адміністрації Сектору Газу.  Крім того, відповідачем не прийнято до уваги висновки судів у справі № 815/3965/17, викладених у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018.
Вважаючи рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 152-19 про відмову у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та необґрунтованим, позивач звернулася до суду з вимогою про його скасування.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
4. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2019 позовні вимоги задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 152-19, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
5. Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до абзацу 3 пункту 6.10 розділу 6 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» затверджених наказом МВС від 07.09.2011 № 649, повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення. 
При цьому згідно абзацу першого пункту 6.5 розділу 6 Правил за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.
6. Судом першої інстанції встановлено, що з дати прийняття рішення про повторний розгляд заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятий Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 90 від 14.05.2018, до дати винесення висновку про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту пройшло більше 10 місяців, що тягне за собою порушення правил повторного розгляду заяв.
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушення співробітниками ГУ ДМС в Одеській області Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, потягло за собою протиправність винесення ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.      
7. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019 апеляційну скаргу ДМС України задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що побоювання позивача зазнати переслідування через власне віросповідання на території Палестини є сумнівними, а також шукач захисту не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації особистого переслідування через сповідування ним християнства. В матеріалах особової справи відсутня жодна інформація щодо існування загрози для заявника або для його найближчих родичів, що залишилися проживати в Палестині, через їхнє віросповідання з боку недержавних угрупувань.
8. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач залишив країну свого громадянського походження 25.10.2010 легально на підставі національного паспорту та студентської реєстрації. За наданням міжнародного захисту позивач звернувся до відповідача лише 15.03.2016, тобто через 6 років після приїзду на територію України і через 4 роки нелегального перебування на території країни, чим порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
9. Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про те, що позивач вільно переміщався країною попереднього постійного проживання та не мав проблем з органами державної влади, оскільки неодноразово оформляв проїзні документи країни походження та не мав жодних проблем зі зверненням до дипломатичних представництв країни походження на території України, отримував проїзні документи у: м. Газа (09.06.2003, 28.08.2000); м. Рамалла (10.04.2006); м. Хеврон (21.08.2011, 24.12.2008). При цьому за своїми проїзними документами позивач, крім України та Палестини, безперешкодно перетинав також кордон Сирії та Йорданії.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів, не займався активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання, що виключає можливість переслідування позивача з боку державних органів. При цьому позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину.
10. Суд апеляційної інстанції вказав, що з інформації за країною походження позивача спостерігається, що палестинський президент Махмуд Аббас , на брифінгу Ради Безпеки виклав нову пропозицію про відновлення мирних переговорів з Ізраїлем, включаючи швидке скликання міжнародного саміту з цього питання та наступне створення багатостороннього механізму для керівництва цим процесом, що свідчить про поступове відновлення миру та стабільності на території країни походження особи (Джерело: https://www.un.org/press/en/2018/зс 13213.doc.htm (додаток № 10 до рекомендаційної позиції).
11. Апеляційний суд дійшов до висновку про те, що позивач є особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця». При цьому про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань вказує і значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
12. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, що позивач або його близькі родичі переслідувалася в Палестині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
13. Позивачем 27.12.2019 подано касаційну скаргу до Верховного Суду.
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019 та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.07.2019.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
14. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу: - скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги висновки судів у справі № 815/3965/17, викладених у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018, яким відповідача зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством, що є порушенням частини 4 статті 78 КАС України.
Скаржник зазначає, що відповідачем не досліджено доповідь 2016/17 Міжнародної Амністії: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017, ІЗВИ: 978-0-86210-496-2 щодо діяльності палестинської влади у Західному Березі та ХАМАС - фактичної адміністрації Сектору Газу та іншу інформація по країні походження позивача.
15. Крім того, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи не враховано, що у позивача є обґрунтоване побоювання щодо того, що у випадку повернення у країну походження його життю та здоров`ю буде загрожувати реальна небезпека. 
16. Водночас представник ДМС України у запереченні вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін. 
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
17. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з народження був православним християнином, який проживав на території Палестини. Цю ж релігію сповідують всі члени його родини.
18. Позивач 23.03.2012 вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області за наданням міжнародного захисту.
19. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 20.04.2012 № 31 позивачу було відмовлено в оформленні документів на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».
20. Позивач 14.02.2016 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
21. Рішенням ДМС України від 12.04.2017 № 135-17 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22. Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 по справі № 815/3965/17 частково задоволено адміністративний позов позивача до Державної міграційної служби України. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12.04.2017 № 135-17 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 апеляційну скаргу ДМС України залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 без змін.
23. На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 по справі № 815/3965/17 ДМС України було прийнято рішення від 16.04.2018 № 20-18 про повторний розгляд заяви позивача та зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву шукача захисту про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24. Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 90 від 14.05.2018 прийнято рішення про повторний розгляд заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.  24.05.2018 та 09.07.2018 із позивачем були проведені протоколи співбесід. ДМС України під час повторного розгляду заяви було проведено аналіз недоліків, які були виявлені колегію суддів та стали причиною прийняття рішення про повторний розгляд заяви позивача.
25. Головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 14.06.2018 року на ім`я начальника Головного управління ДМС в Одеській області подано подання, в якому співробітник вважає за необхідне продовжити строк повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додатково захисту, особи без громадянства на установчі дані позивача, у зв`язку з неотриманням відповіді на запити відповідно до ст. 9 п. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та неможливості зробити остаточний висновок.
Наказом начальника Головного управління ДМС в Одеській області № 112 від 14.06.2018 приймаючи до уваги вмотивоване подання співробітника ГУ ДМС України в Одеській області, щодо продовження строку повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно особи без громадянства позивача, продовжено строк повторного розгляду заяви, до моменту отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти всебічному розгляду заяви та встановлення справжніх фактів стосовно особи.
26. Головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 19.03.2019 по справі № 2016ОD0047, за результатами розгляду заяви та особової справи особи без громадянства на установчі дані позивача, стосовно якого ДМС прийнято рішення від 16.04.2018 № 20-18 щодо зобов`язання ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 за судовою справою № 815/3695/17, з урахуванням постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018, зроблено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.
27. Рішенням Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 152-19 відмовлено у визнанні громадянина Палестини ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
IV. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
28. Ухвалою Верховного Cуду від 23.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №420/3127/19 за касаційною скаргою громадянина Палестини ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.12.2019.
29. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2020 для розгляду справи №420/3127/19 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Жук А.В., суддів: Калашнікова О.В., Соколов В.М.
30. Ухвалою судді Верховного Суду дану адміністративну справу призначено до касаційного розгляду.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 
(в редакції на час виникнення спірних правовідносин)
31. Конституція України.
31.1. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
32. Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
32.1. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
32.2. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
32.3. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
32.4. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
32.5. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. 
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
32.6. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
32.7. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
33. Конвенція про статус біженців 1951 року.
33.1. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
34. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.
34.1. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
34.2. Згідно положень пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
V. ПИЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
35. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які можуть бути визнані біженцями або потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
36. При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
37. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
38. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач легально прибув до України з країни громадянської належності. З 2012 року втратив право на законне перебування в Україні та до звернення до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у 2016 році протягом чотирьох років перебував на території України нелегально та до міграційного органу не зверталася.
39. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що у позивача відсутні документальні підтвердження того, що він або його близькі родичі підпадають під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні. 
40. Згідно матеріалів справи повторний розгляд заяви позивача здійснено відповідачем на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2017 та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 по справі № 815/3965/17. У вказаних судових рішеннях зазначено, що відповідачем при розгляді заяви позивача та доданих документів не в повній мірі враховано наявну інформацію про країну походження позивача. 
41. Судом апеляційної інстанції з урахуванням дослідженої інформації відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення встановлено, що за інформацією з інтернет джерел про країну походження вказано, що кордони Сектору Газа більше не контролюються бойовиками «Хамас». При цьому зазначено, що з наданої інформації підтверджується розвиток туристичної сфери на території регіону постійного попереднього проживання шукача захисту, що в свою чергу свідчить про стабілізацію в країні, належне функціонування життєдіяльності населення. Так, палестинське центральне статистичне бюро (PCBS) та міністерство туризму та стародавніх пам`яток (МОТА), під час спільної доповіді, заявили, що за перше півріччя 2018 року на Західному березі було більше 3,1 мільйонів візитів до туристичних об`єктів.                                                             
Джерело:fattp://english.wafa.ps/page.aspx?id=3Ymhrfal03076753406a3Ymhrf (додаток № 3 рекомендаційної позиції).
42. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, що позивач або його близькі родичі переслідувалася в Палестині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
43. У протоколах співбесід позивача з працівниками міграційної служби позивач повідомив, що боїться повертатись до країни свого походження з особистих причин, оскільки батьки та рідні його дівчини йому погрожують. 
Разом з тим, доказів наявності таких погроз, як і підтвердження факту наявності у позивача особистих стосунків в країні походження позивачем не надано. Крім того, дані про наявність фактів переслідування позивача на території Палестини у матеріалах справи відсутні. 
44. Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції  про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання стати жертвою переслідувань, з огляду на встановлені обставини.
45. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.      
Також колегія суддів Верховного Суду зазначає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 826/14576/16 (адміністративне провадження №К/9901/35992/18) та у постанові від 06.03.2019 у справі № 815/2505/17 (адміністративне провадження №К/9901/18404/18).
46. При цьому судом апеляційної інстанції було враховано матеріали по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він може стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.      
47. Враховуючи наведене колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що відповідачем під час здійснення повторного розгляду заяви позивача не виконано вимог, встановлених у висновках судів у справі № 815/3965/17, оскільки відповідачем було проаналізовано додаткову інформацію про країну походження позивача. 
Крім того, колегія суддів Верховного Суду враховує той факт, що позивач протягом чотирьох років перебував на території України без законних на те підставі та до міграційного органу не звертався в порушення вимог ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»
48. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в країні своєї громадянської належності. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.
49.Таким чином, ДМС України обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
50. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. 
51. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки апеляційного суду і зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи.
52. Посилання позивача у касаційній скарзі на необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та відсутність спростування його тверджень колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки як встановлено з матеріалів справи відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у країні походження та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
53. З огляду на викладене, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з додержанням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.
54. Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
55. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
56. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу громадянина Палестини ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

...........................

...........................

...........................
Жук  А. В.
Калашнікова О.В.
Соколов В.М
Судді Верховного Суду