УХВАЛА                                               
                                                             
13 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2889/11
провадження № 61-19307св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційного підприємства «Південьінтертранс», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю транспортно-експедиційне підприємство «Південьінтертранс» (далі - ТОВ ТЕП «Південьінтертранс», товариство) звернулось до суду з позовом 
до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності.
 
Позов мотивований тим, що 15 червня 2011 року між товариством 
та відповідачем було укладено попередній договір оренди торгівельного павільйону, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до умов договору позивач зобов`язується оформити всі необхідні документи для оренди та передати зазначене приміщення відповідачеві у строк до 28 червня 2011 року, а відповідач зобов`язується оплатити вартість оренди       в розмірі 4 000 грн на місяць з урахуванням індексу інфляції, та оформити договір оренди після надання позивачем всіх необхідних документів у строк 
до 28 червня 2011 року. Договір укладався строком на 5 років.
 
Відповідно до попереднього договору, відповідач повинен був укласти основний договір оренди у термін до 28 червня 2011 року, але досі його не уклав, зазначивши, що право здачі майна в оренду мають лише його власники, а він має сумнів з приводу того, чи є позивач власником зазначеного майна.
 
З огляду на викладене, ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» просило суд зобов`язати відповідача укласти основний договір оренди на умовах, визначених попереднім договором оренди від 15 червня 2011 року, визнати за ним право власності 
на торгівельний павільйон літ. А-1, загальною площею 56,6 кв. м, в тому числі літ. а-1 - прибудова, літ. А- ґанок, розташований за адресою:
  АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня  
2011 року позов задоволено частково. Визнано за ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» право власності на нежитлове приміщення літ. А-1 - торговельний павільйон, поз. 1-4, загальною площею 56,6 кв. м, в тому числі літ. а-1 - прибудова, літ. А -ґанок, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .                     У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що нерухоме майно, а саме торгівельний павільйон з усіма його складовими частинами, було побудовано на земельній ділянці, яка була відведена для відповідних цілей згідно з умовами договорів, укладених між Дніпропетровською міською радою та позивачем, будівництво зазначеного нежитлового приміщення не порушує права третіх осіб                           та у встановленому законом порядку прийняте до експлуатації.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2011 року скасовано, у задоволенні позову ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» 
до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці комунальної власності за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване майно.
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Заявник вказувала, що відповідно до договору купівлі-продажу від 03 лютого 2012 року вона є власником Ѕ частини спірного нежитлового приміщення, однак апеляційний суд, розглянувши справу за її відсутності, не визначившись із колом осіб, які приймають участь у справі, та не залучивши її, вирішив питання про         її права та інтереси.
 
Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що прийнявши до розгляду апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, подану зі значним пропуском строку, апеляційний суд порушив принцип юридичної визначеності. При цьому апеляційний суд належним чином не перевірив доводи міської ради щодо отримання копії рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 13 жовтня 2011 року саме 01 серпня 2018 року, які, на її думку, не були підтверджені належними доказами.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2020 року справу за позовом             ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,      а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити                        у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.
 
Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
Тому колегія суддів вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно, щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить 
про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів 
та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи                       та з урахуванням змісту судового рішення. 
 
Аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові 
від    07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц, провадження № 14-726цс19,            не знайшовши підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постановах від 13 березня2017 року № 6-1783цс16 
та від 06 вересня 2017 року № 6-1099цс17.
 
Разом з тим, колегія суддів, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , вважає, що судовим рішенням апеляційної інстанції не вирішено питання про її права, свободи, інтереси або обов`язки            з огляду на те, що судове рішення про задоволення позову чи відмову                     в задоволенні позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення,                   і не визначає права чи обов`язки інших осіб. 
 
Оскільки оскаржуваним судовим рішенням відмовлено в задоволенні позову ТОВ ТЕП «Південьінтертранс» до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності, а питання щодо права власності ОСОБА_2 на частину спірного нежитлового приміщення не вирішувалось, за результатами розгляду справи нерухоме майно не вибуло з володіння та користування останньої й на підставі такого рішення неможливо внести зміни щодо реєстрації за заявником права власності, у суду касаційної інстанції відсутні підстави вважати, що Дніпровським апеляційним судом вирішено питання про права ОСОБА_2 .
 
Отже, судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій справі не вирішує питання про права та обов`язки особи, яка подала касаційну скаргу -        ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси     та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Ураховуючи те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 
2019 року не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.
 
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2    на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 січня 2019 року закрити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                        її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко  	
 	В. М. Коротун