ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2020 року	Львів	Справа № 813/92/17 пров. № А/857/516/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 

головуючого судді                                      Святецького В.В., 
суддів                                                            Гудима Л.Я., Довгополова О.М., 
                    з участю секретаря судового засідання     Гнідець Р.І.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Вербенка Петра Олександровича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року  у справі № 813/92/17 (головуючий суддя Гулик А.Г., час ухвалення 11:49 год., м. Львів, повний текст рішення складений 05 грудня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів  - Державної казначейської служби України, про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

           05 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Державної казначейської служби України, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.03.2017  (а.с. 86-87) просив:
а) визнати неправомірною викладену у листі від 14.12.2016 за №07.24/118/2016 відмову Апеляційного суду Львівської області щодо проведення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;
б) визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат належної позивачу суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку та зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Львівської області на виплату вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;
в) зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги без сплати податку при звільненні у відставку позивача у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.
Ухвалами від 26.06.2017  та 22.11.2017 суд зупиняв провадження у справі, а ухвалами від 22.11.2017  та 28.10.2019 суд поновляв провадження у справі.
Рішенням від 25 листопада 2019 року   Львівський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.   
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - Вербенко Петро Олександрович подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права та допущеної невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.  
В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що протягом дії Закону України ,,Про статус  суддів" від 15.12.1992 року у нього станом на 06.04.2007 виникло право на відставку. 
Відповідно до ч.3 ст.43 цього Закону (в редакції станом на 06.04.2007) судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. 
Таким чином, позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, набутого на час дії згаданої норми права є звуженням змісту та обсягу прав позивача, що є неприпустимим.
Прийнята нова редакція  Закону України ,,Про статус  суддів" не могла мати зворотної дії  в часі, позбавивши позивача набутого права на вихід у відставку, а разом із цим і права на отримання вихідної допомоги.
Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують  неупередженого правосуддя. 
З огляду на викладене, представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Державна судова адміністрація України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції вимогам матеріального права та  просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється. 
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.  
Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що 01 лютого 1993 року ОСОБА_1 обраний народним суддею Галицького районного суду м. Львова. Постановою Верховної Ради України від 16.03.2006 позивач обраний суддею Апеляційного суду Львівської області.
Керуючись Рішенням Конституційного суду України у справі № 1-8/216 від 08.06.2016, яким визначено неконституційними ряд положень діючого до 30.09.2016  Закону України від 07.07.2010 № 2453- VI ,,Про судоустрій і статус  суддів", ОСОБА_1  скористався своїм правом на відставку, оскільки мав відповідний стаж роботи на посаді судді.
Постановою Верховної Ради України № 1515-VІІІ від 08.09.2016 ,,Про звільнення судді" ОСОБА_1  звільнений з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч. 5  ст. 126 Конституції України.
Наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 позивач виведений зі штату апеляційного суду. Стаж судді, який дає позивачу право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, становить 29 років 5 місяців та 14 днів.
Під час звільнення позивачу нараховані та 30.09.2016 перераховані на картковий рахунок розрахункові кошти, які складають заробітну плату за вересень 2016 та компенсацію за невикористану відпустку. Сума вихідної допомоги не нарахована та не виплачена.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду, оскільки, на його думку, він має право на вихідну допомогу. 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що на день виходу позивача у відставку Апеляційний суд Львівської області та ДСА України діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України, та відповідно позивачу правомірно відмовлено у проведенні нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів апеляційного суду,  відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального права та є вірними. 
Так, відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №1-2/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсії і щомісячного грошового довічного утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним становищем та соціальним забезпеченням. Визначені  Конституцією  та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їх за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.
Частина 3 статті 43 Закону України від 15.12.1992 № 2862-XII ,,Про статус суддів" передбачала, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
Закон № 2862-XII втратив чинність згідно із Законом України  від 7 липня 2010 року № 2453-VI.
Відповідно до ч.1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010  № 2453-VI ,,Про судоустрій і статус суддів" ( в редакції до 01.04.2014) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 
З 1 квітня 2014 року набрав чинності  Закон України від 27.03.2014 № 1166-VII ,,Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" яким, крім іншого, із  Закону № 2453-VI  виключена стаття 136 (,,Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою"). 
Рішення щодо неконституційності Закону України № 1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону № 2453-VI , Конституційний Суд України не приймав.
З 28 березня 2015 року Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI ,,Про судоустрій і статус суддів" діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом № 192-VIII і виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачена.
Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, серед іншого, зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.
Суд першої інстанції встановив, що позивач звільнений з посади судді у відставку на підставі постанови Верховної Ради України №1515-VIIІ від 08.09.2016, тобто у той час коли ще діяли норми  Закону України від 07.07.2010  № 2453-VI ,,Про судоустрій і статус суддів", у якому на час звільнення позивача у відставку була вже відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги.
Суд першої інстанції також мотивовано відхилив доводи позивача про те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства.
При цьому суд першої інстанції аргументовано врахував висновки  Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 19.11.2013 № 10-рп/2013, згідно яких за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.
Посилання представника позивача на недопустимість позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, набутого під час дії частини 3 статті 43 Закону № 2862-XII, що є звуженням змісту та обсягу прав позивача, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі ,,Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено у рішенні  цього суду у справі ,,Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
За таких обставин колегія суддів визнає вірними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові  від 08.05.2019 у справі №826/3711/16.
Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції  нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС)  України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.          

Керуючись ч.3 ст. 243,  ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :
            
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Вербенка Петра Олександровича залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року  у справі № 813/92/17 - без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. В. Святецький 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	О. М. Довгополов  	
Повне судове рішення складено 24.03.2020.