ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/571/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  01 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:                      
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми Л.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м.Києві та Київській області до громадянина  Грузії ОСОБА_1 про продовження строку затримання,-
ВСТАНОВИЛА:
Позивач звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до громадянина  Грузії ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк затримання відповідача, ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на 6 місяців.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким продовжити строк затримання відповідача на 6 місяців. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідач не має оригіналу документів, які б підтвердили його особу та законність його перебування в Україні, він не надав оригіналу паспортного документа та відмовляється від співпраці, що унеможливлює його ідентифікацію та стало підставою для звернення до суду з позовом про продовження строку затримання.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. Будь-які його письмові пояснення в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
В силу положень п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи що апелянт просив розглядати праву без його участі, беручи до уваги відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року у справі №743/2135/19 (а.с.8) позов Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області задоволено, примусово видворено громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України, звернуто до негайного виконання рішення суду в частині примусового видворення відповідача за межі України, затримано громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення видворення за межі України, з поміщенням останнього до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України до 13 травня 2020 року включно.
Зазначене рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.
Вказаним рішенням встановлено, що за даними ДПС України, громадянин Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їхав в Україну, авіаційним сполученням через аеропорт "Бориспіль" 26.10.2016 р.; 7 жовтня 2019 р. уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території України без документів, які дають право законно перебувати в Україні; 7 жовтня 2019 р. уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було притягнуто до адміністративної відповідальності громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП, за порушення встановленого порядку перебування іноземців в Україні; 7 жовтня 2019 р. уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у термін до 17.08.2019 року. При цьому, копію цього рішення останній отримав в той же день. Вказане рішення він не оскаржував; 13 листопада 2019 р. уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було піддано адміністративному затриманню, на підставі ч. 2 ст. 263 КУпАП; рішенням уповноваженої особи ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 13 листопада 2019 р. громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 поміщено до Чернігівського ПТПІ; 13.11.2019 р. громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за актом приймання-передавання іноземця або особи без громадянства, передано до Чернігівського ПТПІ.
Позивач звертався до Чернігівського ПТПІ із листами «Про надання інформації» від 21 листопада 2019 року (а.с.14), від 13 січня 2020 року (а.с.15), від 20 січня 2020 року (а.с.18), від 07 лютого 2020 року (а.с.20), від 03 березня 2020 року (а.с.25), від 07 квітня 2020 року (а.с.28) щодо надання, зокрема громадянину Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заповнити анкету встановленого зразка з метою подальшого виготовлення сертифікату на повернення до Республіки Грузія та направити кольорові фотографії зазначеного іноземця.
У відповідь на вказані листі Чернігівським ПТПІ надавались відповіді листами від 16 січня 2020 року (а.с.16), від 07 лютого 2020 року (а.с.23), від 10 березня 2020 року (а.с.27), від 16 квітня 2020 року (а.с.29), що громадянину Грузії ОСОБА_1 було запропоновано заповнити анкету до посольств, однак він відмовився від заповнення будь-яких анкет та заяв з власних міркувань в зв`язку з небажанням повертатись до країни громадянської належності, про що було складено відповідні акти від 29 січня 2020 року (а.с.19), від 07 лютого 2020 року (а.с.21), від 10 березня 2020 року (а.с.26), від 16 квітня 2020 року (а.с.31) про відмову заповнювати відповідачем анкети для оформлення проїзного документа для виїзду за межі території України.
Позивач звертався до Консульського відділу Посольства Грузії в Україні із листами від 10 лютого 2020 року (а.с.22), від 03 березня 2020 року (а.с.24), в яких повідомляв про утримання відповідача в Чернігівському ПТПІ ДМС України, зазначав про відсутність у нього будь-яких документів, на підставі яких можливе виконання постанови суду про примусове видворення для перетину державного кордону України в напрямку виїзду і просив сприяти в ідентифікації даного громадянина з метою подальшого виготовлення сертифікату на повернення до країни походження.
З огляду на відсутність у відповідача паспортного документа, враховуючи його відмову в заповненні анкети, що свідчить про відсутність співпраці під час процедури ідентифікації, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відсутність у відповідача дійсних документів, що дають право виїзду з України і його відмова заповнити анкету встановленої форми в частині документування особи свідоцтвом на повернення до країни походження не відносяться до вичерпних умов, за яких неможливо, в т.ч., забезпечити примусове видворення іноземця, передбачених ч.13 ст.289 КАС України, що свідчить про відсутність правових підстав для продовження строку затримання громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.289  КАС України  визначено, що, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Частинами 11-13 ст.289  КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Отже, нормами чинного законодавства передбачено, що у випадку відсутності співпраці з боку іноземця чи особи без громадянства під час процедури його ідентифікації та (або) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, строк затримання такої особи може бути продовжено шляхом подачі відповідного адміністративного позову, який подається кожні шість місяців.
З наведеного вбачається, що інформація щодо іноземця чи особи без громадянства та документи, які необхідні для його ідентифікації мають бути надані саме з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства.
З рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року у справі №743/2135/19, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили, було встановлено, що громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було документовано паспортом громадянина Грузії № НОМЕР_2 , при цьому відсутні дані про втрату вказаного паспорта. В той же час, як пояснив  громадянин Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в судовому засіданні в рамках вказаної справи (абз.7 сторінка 2 рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 листопада 2019 року у справі №743/2135/19) він втратив паспорт Грузії та не відновив його.
При цьому, у вказаному рішенні чітко визначено мету, з якою було затримано громадянина Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме з метою забезпечення видворення за межі України.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Відповідно до ч. 1   ст. 15 вказаного Закону в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. За правилами ч. ч. 1, 2   ст. 16 цього Закону, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній за участю картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.
Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Порядок дій посадових осіб Державної міграційної служби України, її територіальних органів і територіальних підрозділів, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземці), їх ідентифікації і вжиття заходів з безпосереднього примусового повернення, поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ), а також під час прийняття рішень про продовження строку затримання визнаний в Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція).
Згідно п. 1 розділу VІ Інструкції якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Разом з цим, положеннями п. 6 цієї Інструкції регламентовано, що строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.
Проте, у разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем вживались заходи з метою офіційної ідентифікації відповідача, шляхом надання йому можливості заповнити анкету для оформлення проїзного документа для виїзду за межі території України, однак відповідно до актів про відмову вчинити певні дії від 29 січня 2020 року (а.с.19), від 07 лютого 2020 року (а.с.21), від 10 березня 2020 року (а.с.26), від 16 квітня 2020 року (а.с.31) відповідач від заповнення анкет відмовився.
Також позивач звертався до Консульського відділу Посольства Грузії в Україні із листами від 10 лютого 2020 року (а.с.22), від 03 березня 2020 року (а.с.24), в яких повідомляв про утримання відповідача в Чернігівському ПТПІ ДМС України, зазначав про відсутність у нього будь-яких документів, на підставі яких можливе виконання постанови суду про примусове видворення для перетину державного кордону України в напрямку виїзду і просив сприяти в ідентифікації даного громадянина з метою подальшого виготовлення сертифікату на повернення до країни походження.
Доказів отримання відповіді на вказані звернення матеріали справи не містять.
Наведені обставини є визначеними ч.13 ст.289  КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи.
Пунктом 16 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» паспортний документ іноземця - документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.
Таким чином, документом, який надає право іноземцю на виїзд є паспортний документ іноземця, виданий уповноваженим органом іноземної держави та визнається Україною.
Спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 року за №806/21119 затверджено Інструкцію про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, нормами якої передбачено, що видворення іноземця, за відсутності паспортного документа, який дає право на виїзд з України, відбувається на підставі посвідчення особи на повернення.
В разі застосування процедури реадмісії іноземця у випадках, передбачених міжнародними договорами України про реадмісію, посвідчення особи на повернення видається територіальними органами ДМС після надходження від держави, до якої надсилається запит про реадмісію, відповідного погодження, що передбачено Правилами оформлення і видачі посвідчення особи на повернення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №394.
Разом з тим, поза межами процедури реадмісії, органи Державної міграційної служби не наділені повноваженнями щодо видачі посвідчення особи на повернення іноземцям, та відповідні посвідчення (свідоцтва) на повернення мають видаватись уповноваженим органом іноземної держави (консульством).
В той же час, у зв`язку з відсутністю співпраці з боку відповідача та відповіді від Посольства Грузії в Україні на неодноразові звернення позивача, відсутності у відповідача документа, який дає право на виїзд з України, колегія суддів доходить висновку, що забезпечити процедуру видворення відповідача за межі території України, який незаконно перебуває в Україні, не видається за можливе, а тому наявні визначені ст.289 КАС України підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.
Суд першої інстанції помилково врахував позицію Верховного Суду, викладену в постановах від 17 січня 2019 року у справі №743/1240/17 та від 28 серпня 2019 року у справі №743/1263/17, оскільки рішення в вказаних справах приймалось із застосуванням законодавства, що на момент виникнення спірних правовідносин в рамках даної справи втратило чинність, крім того, у межах правовідносин, що досліджувались в рамках вказаних справ, у відповідачів були в наявності паспортні документи та документи, що підтверджували їх особу та країну громадянської приналежності, що не відповідає обставинам даної справи, оскільки в даному випадку відповідач перебуває на території України незаконно.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 06 травня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - задовольнити.
Продовжити строк затримання громадянина  Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 (шість) місяців, а саме до 13 листопада 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови виготовлено 01 червня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                    А.Ю.Кучма