ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року м. Черкаси   

Справа № 712/12825/19		
Провадження № 22-ц/821/659/20		
категорія 304090200 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Єльцова В. О. 
суддів: Василенко Л. І., Нерушак Л. В.

учасники справи: 
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк"
відповідач: ОСОБА_1 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Мельник І. О.,

в с т а н о в и в :
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересня 2019 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Чепіга Д. О. (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 25.10.2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.
Відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору.
Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах передбачених договором.
Позичальник повинен надавати банку кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов.
21.05.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк».
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором, відповідач станом на 31.08.2019 року має заборгованість - 29677,33 грн., яка складається з наступного: 1143,93 грн. - тіло кредиту, 24846,43 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 1797,57грн. - нарахована пеня, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1389,40 грн. - штраф (процентна складова).
Враховуючи вище, просили стягнути з   ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 29677,33 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", код ЄДРПОУ 14360570, рах. № НОМЕР_2 , МФО 305299, заборгованість за кредитним договором № б/н від 25.10.2011 по непогашеному простроченому тілу кредиту в сумі 1143,93 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК", код ЄДРПОУ 14360570, рах. № НОМЕР_2 , МФО 305299, судові витрати по оплаті судового збору в сумі 74,05 грн.
У задоволені решти позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач   ОСОБА_1 отримала згідно кредитного договору кредитний ліміт в розмірі 2000 гривень,  що встановлено із розрахунку заборгованості відповідача, однак, вчасно його не повернула, та невідомо чи були умови договору приєднання були зрозумілі відповідачу і доведені до його відома під час підписання Анкети-заяви від 25.10.2011 року, та банк не надав суду переконливих доказів того, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, та банк не надав суду переконливих доказів того, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, а із долученого витягу з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не вбачається розміру заявлених у позові відсотків за прострочення погашення кредитних коштів, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в межах повернення всієї суми тіла кредиту, що становить 1143,93 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У лютого 2020 року АТ КБ «Приватбанк» подав до апеляційну скаргу через суд першої інстанції, в якій просив рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2019 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку у цій частині, а в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідача. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, пені і штрафу допустивши грубе порушення норм цивільного права та невірно застосував норми права.
Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту по кредиту у повному обсязі, адже у разі відсутності домовленості між сторонами умов договору щодо розміру відсотків, необхідно керуватися частиною першою статті 1048 ЦК України, якою прямо передбачено, що в такому випадку розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Скаржник вказує, що основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. 
Також, посилаючись на постанову Верховного Суду № 755/7704/15-ц, скаржник зазначає, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю або частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це обов`язок суду.
Отже, судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
АТ КБ «Приватбанк» відповідно до статуту є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 38-39).
  ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 25.10.2011, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується його підписом у заяві (а.с. 7).
Крім того, відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».
Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, відповідач   ОСОБА_1 за кредитним договором станом 31.08.2019 має заборгованість 29677,33 грн., яка складається з наступного: 1143,93 грн. заборгованість за кредитом, 24846,43 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1797,57 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина), 1389,40 грн. - штраф (процентна складова).

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду повністю відповідає.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості по тілу кредиту та за відсотками.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25 жовтня 2011 року, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог надало Анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначено особисту інформацію відповідача: а саме: ім`я по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання; інформація про працевлаштування (а.с. 7).
Відповідач   у Анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним  та Банком договір, що підтверджується його підписом на Анкеті-заяві.                        
Встановлено, що під документами, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто в Умовах та Правилах надання банківських послуг у Приватбанку, позичальник  не підписувався.
Крім того, банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких  істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав  банк, позичальник був ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку,  розумів відповідач, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України   від 11.03.2015 року (провадження № 6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з  Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших  сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.
Колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Разом з тим, матеріали справи не містять підписані відповідачем інші документи, що є обов`язковими складовими договору надання банківських послуг. Так, Умови та Правила надання банківських послуг, пред`явлені банком в додатку до позовної заяви, не містять підпису клієнта банку. 
Суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 відсотків у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).
Згідно п. 22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду  у справі за № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку  відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником  кредитор  ПАТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2  ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. 
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо правомірного стягнення з боржника на користь Банку заборговану суму за тілом кредиту у розмірі 1143 грн. 93 коп., оскільки  нарахування Банком позичальнику вказаних сум підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості.
Таким чином суд першої інстанції розглянув позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України  суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що долучена до апеляційної скарги довідка про умови кредитування, за кредитною карткою «Універсальна», пільговий період 30 днів (а.с. 85) не може розглядатися апеляційним судом як доказ, оскільки не був поданий і не був заявлений як доказ в суді першої інстанції, та не був предметом дослідження. При цьому позивачем не вказано поважності причин ненадання такого доказу до суду першої інстанції, що унеможливлює прийняття цього розрахунку заборгованості на стадії розгляду справи апеляційним судом. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи особи, що подала апеляційну скаргу стовно безпідставного посилань місцевого суду, в оскаржуваному рішенні, на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтовані, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
За таких обставин,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2019 року, судові витрати слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 21 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 07 квітня 2020 року.

Головуючий         

Судді