КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 376/2252/19                                                                                Головуючий у суді І інстанції Клочко В.М.
Провадження № 22-ц/824/3816/2020                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
3 червня 2020 року                                                                      м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником за довіреністю ОСОБА_2 , на ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , поданою представником за довіреністю ОСОБА_2 , на бездіяльність старшого державного виконавця Сквирського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Грищенко Наталії Олександрівни щодо неповернення виконавчих документів стягувачу, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв представник за довіреністю ОСОБА_2 , звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. щодо неповернення виконавчих документів стягувачу, заінтересована особа - ОСОБА_3 .
Під час розгляду скарги старший державний виконавець Грищенко Н.О. заявила клопотання про залишення скарги ОСОБА_1 без розгляду посилаючись на те, що скаргу підписано та подано від імені боржника особою, яка не має повноважень на ведення справи в суді, а саме представником за довіреністю, який не має статусу адвоката.
Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2019 року скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до матеріалів скарги не додано документів на підтвердження повноважень представника заявника в розумінні положень статті 131-2 Конституції України та статті 62 ЦПК України.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, представник заявника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що оскаржувана ухвала порушує конституційні права заявника на судовий захист, адже подана скарга не містила вимог майнового характеру, її розгляд не потребував допиту свідків, призначення експертиз чи будь-яких інших процесуальних дій, які б могли ускладнити вирішення справ, тобто справа є малозначною в силу своїх властивостей, тому відповідно до вимог статті 60 ЦПК України представництво у цій справі можливе не лише адвокатами.
У відзиві на апеляційну скаргу державний виконавець просить апеляційну скаргу залишити без задоволення з аналогічних підстав, що й у клопотанні про залишення скарги без розгляду.
Проте даний відзив не може бути прийнятий до розгляду колегії суддів, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, зокрема до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.
У відзиві на апеляційну представник стягувача - адвокат Соболь Б.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення, втім за наявною інформацією ОСОБА_2 не є адвокатом і у Єдиному реєстрі адвокатів України відсутній запис щодо нього.
У відзиві на апеляційну сам стягувач ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Проте цей відзив також не приймається до розгляду колегії суддів, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Судом встановлено, що на виконання постанови Київського апеляційного суду від 15 листопада 2018 року у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошового боргу Сквирським районним судом Київської області було видано два виконавчих листа № 376/344/16-ц від 30 листопада 2018 року про стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договорами позики від 20.12.2013 року, 20.01.2014 року, 20.02.2014 року в сумі 256 941,99 грн., з яких: 191 625 грн. - борг за договорами позики, 55 890,62 грн. - проценти за договором позики від 20.12.2013 року, 9 426,37 грн. - 3% річних від простроченої суми заборгованості за договорами позики від 20.01.2014 року та 20.02.2014 року, а також 6 423,57 грн. судових витрат.
Постановою старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О. від 22 квітня 2019 року відкрито виконавче провадження № 58950757 з виконання виконавчого листа № 376/344/16-ц в частині стягнення заборгованості за договорами позики.
Постановою старшого державного виконавця Грищенко Н.О. від 3 січня 2019 року відкрито виконавче провадження № 57990363 з виконання виконавчого листа № 376/344/16-ц в частині стягнення судових витрат.
Постановою цього ж державного виконавця від 18 липня 2019 року виконавчі провадження № 57990363 та № 58950757 об'єднано у зведене виконавче провадження № 59592219.
З матеріалів справи вбачається, що в межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо примусового виконання рішення суду, у тому числі за рахунок належного на праві власності боржнику нерухомого майна, а саме: житлового будинку по АДРЕСА_1 , присадибної земельної ділянки, площею 0,2500 га, та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,4125 га за зазначеною вище адресою.
Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця щодо неповернення виконавчих документів стягувачу, відповідно до пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», представник боржника додав копію нотаріально посвідченої довіреності від 17 березня 2017 року та вважав, що права стягувача та інших осіб, які користуються обтяженим майном є порушеними.
Так, 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України № 1401-VIII від 2 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».
Відповідно до частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
У підпункті 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України закріплено, що представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення, відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1, та статті 131-2  Конституції України, здійснюється виключно прокурорами або адвокатами: у Верховному Суді та судах касаційної інстанції з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах здійснюється виключно прокурорами або адвокатами з 1 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.
Згідно зі статтею 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до підпункту 18 розділу 13 Перехідних положень ЦПК України, положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України.
Отже, з 1 січня 2019 року представництво у судах першої інстанції в справах, провадження у яких розпочате після 30 вересня 2016 року, має здійснюватися адвокатами. 
Якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, то представництво у судах першої інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статусу адвоката, оскільки такі правила були закріплені у статтях 40-42 ЦПК України 2004 року і діяли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (зокрема, REDKA v. UKRAINE, № 19164/04, § 32, ЄСПЛ, від 21 червня 2007 року; VASILCHUK v. UKRAINE, № 31387/05, § 49, ЄСПЛ, від 10 грудня 2009 року). Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (LITVINYUK v. UKRAINE, № 55109/08, § 19, ЄСПЛ, від 01 березня 2018 року).
Тлумачення підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV Перехідні положення Конституції України, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини до визначення початку «вирішення спору», свідчить, що цей підпункт повинен застосовуватися до тих проваджень в яких постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі по суті спору.
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути безпідставно позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Залишаючи скаргу без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції керувався статтею 131-2 Конституції України та статтею 62 ЦПК Українита вважав, що з 1 січня 2019 року таку скаргу може подавати виключно прокурор або адвокат, не врахувавши, що провадження у справі про стягненнязаборгованості за договорами позикибуло розпочате до 30 вересня 2016 року.
Оскаржувана бездіяльність старшого державного виконавця Сквирського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Грищенко Н.О., на думку заявника, була допущена у виконавчому провадженні з виконання судового рішення у справі № 376/344/16-ц, провадження в якій було відкрито ще 16 березня 2016 року відповідно до ухвали Сквирського районного суду Київської області про відкриття провадження у справі, тобто до 30 вересня 2016 року, дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», а скарга подана у межах виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу і примусового виконання судових рішень, тому представництво інтересів у цій справі може здійснювати не лише адвокат, але й інший представник відповідно до вимог процесуального закону.
Таким чином, висновок суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням норм Конституції України і ЦПК України.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 345/1075/13-ц (провадження № 61-13659св18), від 4 вересня 2019 року у справі № 405/5236/18 (провадження № 61-1886св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 208/5133/16-ц(провадження № 61-46663св18), від 29 січня 2020 року у справі № 175/2838/15-ц (провадження № 61-47136св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 172/1129/15-ц(провадження № 61-48048св18) та багато інших.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке призвело до обмеження права ОСОБА_1  в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_2 на оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця, висновок про відсутність у представника заявника права на звернення до суду зі скаргою у порядку статті 447 ЦПК України є неправильним, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
У відповідності до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується, оскільки спір по суті скарги не розглядався.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , поданою представником за довіреністю ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Ухвалу Сквирського районного суду Київської області від 11 грудня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий                                                                                                     Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                               С.А. Голуб

                                                                                                                          Д.О. Таргоній