ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року	Львів	Справа № 260/1590/19 пров. № А/857/655/20	

 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М., 
з участю секретаря судового засідання:            Ігнатищ Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Плехановою З.Б., час ухвалення судового рішення 11 год 34 хв у м. Ужгороді, час складання повного тексту судового рішення 09 грудня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,
в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до прокуратури Закарпатської області (далі – прокуратура Закарпатської області, прокуратура, відповідач), в якому просив визнати протиправними дії прокуратури та зобов`язати виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 25.09.2019 по справі №260/636/19 про негайне поновлення його на посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури за період з 26.09.2019 по 04.11.2019 в розмірі 46 855,20 грн. Також, у заяві від 27.11.2019 просив застосувати положення п.1 ч.2 ст.371 КАС України щодо негайного виконання рішення суду.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 позов було задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача та зобов`язано виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 25.09.2019 по справі №260/636/19, за період з 26.09.2019 по 04.11.2019 в розмірі 46 855,20 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, прокуратура Закарпатської області подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки клопотанням та доказам, поданим відповідачем, залишив поза увагою значення цих доказів для вирішення справи. Так, на дату надходження до прокуратури Закарпатської області рішення суду про поновлення на роботі (07.10.2019), у Берегівській місцевій прокуратурі були відсутні вакантні посади прокурорів. У той же час, після прийняття рішення про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади в органах прокуратури на вакантну посаду прокурора Берегівської місцевої прокуратури було призначено іншого працівника. При цьому, чинним Законом України «Про прокуратуру» не передбачено процедури поновлення на роботі працівника на підставі рішення суду, а також підстави звільнення прокурора у зв`язку з поновленням на роботі прокурора, який раніше обіймав цю посаду. Крім того, здійснити переміщення будь-кого із прокурорів Берегівської місцевої прокуратури до іншого органу прокуратури не представилось можливим у зв`язку з відсутністю вакантних посад прокурорів у місцевих прокуратурах регіону. Водночас, Законом України №113-IX від 19.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», до 01.09.2021 зупинено дію положень статті 38 закону України «Про прокуратуру» стосовно переведення прокурора до іншого органу прокуратури.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Спростовуючи доводи відповідача про відсутність вакантних посад у місцевих прокуратурах регіону, позивач зазначає, що така була наявна в Ужгородській місцевій прокуратурі. Крім того, виплата заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці та закон пов`язує таку виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. 
Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Відповідач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.3 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами на основі наявних у ній доказів.
Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.
Як видно з матеріалів справи, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 по справі №260/636/19, яке було залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017, позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Закарпатської області №262к від 17.04.2019, яким звільнено прокурора Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 , поновлено позивача на займаній на час звільнення посаді прокурора Берегівської місцевої прокуратури з 18.04.2019, стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.04.2019 по 25.09.2019 в розмірі 188 592,18 грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконана відповідачем 04.11.2019, що підтверджується наказом прокуратури Закарпатської області №847к від 04.11.2019 «Про поновлення на роботі за рішенням суду».
Як вірно зазначено судом першої інстанції, при ухваленні судом рішення було встановлено середньоденний розмір грошового забезпечення позивача в розмірі 71,38 грн за останні два календарні місяці перед місяцем звільненням, що підтверджено довідкою про середньомісячне грошове забезпечення від 24.09.2019, зокрема, розмір заробітної плати за два останні місяці роботи, за лютий 2019 року складає 16832,17 грн та березень 2019 року - 13397,02 грн, середньомісячний розмір заробітної плати - 23427,62 грн, середньоденний - 1171,38 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні правові підстави не виконувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.09.2019 в частині не виплатити середнього заробітку ОСОБА_1 за період з 26.09.2019 по 04.11.2019 в розмірі 46 855,20 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному дотриманні норм матеріального та процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значенням для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантується право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Кодекс законів про працю України (далі – КЗпП України) регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Згідно ч.7 ст.235 цього Кодексу, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз наведеної норми дає підстави дійти висновку, що виплата заробітної плати за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця. Закон пов`язує таку виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.02.2018 по справі №807/2713/13-а.
Відповідно до ч.3 ст.14 КАС України, невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Пленум Верховного суду України у п.34 постанови №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що відповідно до правил ст.24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. 
При цьому, суд зазначає, що добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, такий обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Також, абзацом 3 пункту 3 цього Порядку передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, відповідно до п.5 Порядку, провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Пунктом п`ятим Порядку передбачено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно до абз.1 п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Згідно абз.1 п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Судом першої інстанції встановлено, що судове рішення від 25.09.2019 в частині поновлення позивача на посаді було виконано відповідачем лише 04.11.2019, шляхом видачі відповідного наказу.
З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами його перегляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 12, 229, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення, а рішення   Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року по справі №260/15990/19 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 17.03.2020.