Справа № 139/1129/19
Провадження № 22-ц/801/730/2020
Категорія: 96
Головуючий у суді 1-ї інстанції Коломійцева В. І.
Доповідач:Оніщук В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2020 року	Справа № 139/1129/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),
суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,
за участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2020 року, постановлене у складі судді Коломійцевої В.І., в залі суду,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту постійного проживання на території України, за участі заінтересованої особи - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області, мала зареєстроване місце проживання та з народження проживала із батьками за місцем народження. В 2019 році заявника було повідомлено про неможливість оформлення паспорта громадянина України, оскільки не встановлено факту належності до громадянства України та рекомендовано в судовому порядку встановити факт постійного проживання. У заяві ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вона з липня 1991 року по сьогоднішній день постійно проживає на території України, просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по даний час. 
Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2020 року заяву задоволено та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року і по даний час.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що є доведеним факт постійно проживання ОСОБА_1 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», до та станом на 24 серпня 1991 року.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, у якій зазначає, що заявником не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б давали можливість встановити факт її проживання на території України на 24 серпня 1991 року, а також рішення суду першої інстанції ґрунтується практично лише на показах свідків, які не змогли чітко відповісти та надати інформацію про дату, місяць та рік на яку заявник проживала на території України, оскільки фізіологічно неможливо згадати відповідні обставини, які відбувались 27 років тому, і відповідно покази свідків мали б бути враховані судом виключно в сукупності із іншими документальними доказами, які б підтверджували цей факт.
У апеляційній скарзі Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області просить рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.
ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надала.
Представник Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась неодноразово, про що свідчать телефонограма, оголошення і рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, причин неявки не повідомила, будь-яких заяв не подавала, а тому згідно вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області народилася ОСОБА_1 (а.с. 4).
Також, встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Обухів Мурованокуриловецького району Вінницької області (а.с. 7).
Згідно із відомостями з погосподарської книги № 1 за 1991-1995 роки, ОСОБА_1 18.03.1991 року вибула в Астраханську область, прибула 07.1991 року.
У довідці Обухівської сільської ради № 403-2-10 від 01.08.2019 вказано про те, що ОСОБА_1 у липні 1991 року повернулася з Астраханської області Російської Федерації і до цього часу проживає в с. Обухів (а.с. 6).
Встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року і по даний час заявник обґрунтовувала необхідністю оформлення і отримання паспорту громадянина України і посилалася на те, що чинним законодавством України не передбачено іншого порядку встановлення такого факту.
У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
З указаного вбачається, що законом передбачено вставлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
Порядок № 215 відповідно до Закону України «Про громадянство України» визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.
Абзацом першим пункту 1 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 215 заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні.
Підпунктом «а» пункту 7 Порядку № 215 передбачено, що встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.
Згідно з пунктом 9 Порядку № 215 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи.
Забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, взявши до уваги та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням усі надані ОСОБА_1 докази, апеляційний суд приходить до висновку про те, що заявник не довела того факту, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
Так, зокрема ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, які б достовірно та переконливо вказували на те, що вона постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, а показання свідків самі по собі не є достатнім доказом обґрунтованості її вимог, враховуючи обставини справи, тривалість часу, який минув, відсутність жодних інших письмових доказів, які б узгоджувалися між собою.
Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.
Звертається увага на те, що письмовими доказами беззаперечно не підтверджено, що ОСОБА_1 постійно (безперервно) проживала на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, а тому колегія суддів приходить до висновку, що заявник не довела належним чином ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову.
Судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що у листі Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Білевич Л.В. було роз`яснено, які документи необхідно подати для документування паспортом громадянина України та рекомендовано звернутись в суд для встановлення особи, а не про встановлення факту постійного проживання на території України, і також роз`яснено право повторно звернутись із відповідною заявою до територіального органу ДМС.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області 576,30 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.
Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області 576,30 грн. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                          В.В. Оніщук 

Судді:                                                  С.Г. Копаничук

                                                        С.К. Медвецький