Постанова 
Іменем  України
 
27 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/22571/16-ц
 
провадження № 61-47729св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду                    м. Києва від 23 травня 2018 року у складі судді Леонтюк Л. К. та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А., Мазурик О. Ф.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  
 ОСОБА_2 про вселення.  
 
Позовна заява мотивована тим, що з 21 жовтня 2016 року на підставі іпотечного договору, укладеного 03 вересня 2013 року між ОСОБА_2              та ОСОБА_3 , який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, та договору відступлення права вимоги, укладеного                  22 червня 2016 року з ним, він є власником квартири АДРЕСА_1 , яка до цього належала ОСОБА_2                   на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 чернвя 
2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації.
Відповідач чинить йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири, чим порушує його права та інтереси. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги,просив суд вселити його в квартиру  АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року                у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, щопозивач не надав суду доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі та чинить йому перешкоди у користуванні цією квартирою, тобто порушує його право користуватися належним йому на праві власності майном, тому позовні вимоги не доведені, є необгунтованими та безпідставними.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що  ОСОБА_1 пов`язує порушення своїх прав щодо користування спірною квартирою, яка, як він вказує, належить йому на праві власності, з тим, що ОСОБА_2 проживає у цій квартирі, однак доказів проживання останньої у спірній квартирі не надано, як і не надано доказів про те, що відповідач чинить  ОСОБА_1 перешкоди у користуванні цією квартирою. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                 
№ 753/22571/16-ц з Дарницького районного суду м. Києва.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У грудні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення власника в квартирупризначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними              у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що через невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договором позики та неповерненням нею боргу                      21 жовтня 2016 року він, як іпотекодержатель, був змушений задовольнити свої вимоги за грошовим зобов`язанням шляхом звернення стягнення                  на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на нього на підставі умов іпотечного договору та норм статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».
Проте суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що факт набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно не означає автоматичне і добровільне звільнення цього помешкання від колишніх боржників та мешканців.
Незважаючи на те, що з 21 жовтня 2016 року він є єдиним законним власником квартири АДРЕСА_1 , іпотекодатель і колишній власник - ОСОБА_2 , не звільнила іпотечне майно, не передала йому ключі від вхідних дверей і не забезпечила йому вільний доступ до цього житлового приміщення. ОСОБА_2 , втративши через свої борги право власності на іпотечне майно, продовжує проживати в іпотечній квартирі і добровільно не впускає його в квартиру.
Він, діючи в рамках правового поля, не вважає себе вправі самостійно ламати вхідні замки на дверях до своєї власної нерухомості та самостійно займати житло. Чинне законодавство України забороняє особам самовільно, без відповідного судового рішення про вселення,що набрало законної сили, входити до належних їм житлових приміщень, якщо ці приміщення використовуються для проживання іншими особами.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи                        на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб                      
(статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Суди, відмовивши у задоволенні позову, фактично позбавили його можливості законним шляхом врегулювати виниклий між ним та відповідачем спір.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до іпотечного договору від 03 вересня 2013 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання зобов`язання грошової позики в розмірі 208 000 грн, що за курсом долара США становить 26 000 доларів США, яку повинен сплатити іпотекодавець  не пізніше 03 вересня 2014 року, а в разі несплати передає іпотекодержателю квартиру 
АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М. 
Відповідно до договору про внесення змін іпотечного договору                              від 08 жовтня 2014 року продовжено строк повернення позики                               до 03 квітня 2015 року. 
У зазначених договорах вказано, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності                      на житло, виданого 19 чернвя 2006 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації. 
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав  на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71758369                              
від 29 жовтня 2016 року  ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: іпотечний договір від 03 вересня 2013 року, договір про внесення змін від 08 жовтня 2014 року, договір відступлення права вимоги                    
від 22 червня 2016 року.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                              
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам                     та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності              є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
 
Проте апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача про те, що колишня власниця спірної квартири - ОСОБА_2 , не звільнила іпотечне майно, не передала йому ключі від вхідних дверей                   
і не забезпечила йому вільний доступ до квартири, продовжує проживати              в іпотечній квартирі і добровільно не впускає його в квартиру, не врахував, що такі дії відповідача спрямовані на порушення прав ОСОБА_1 ,                         як одноособового власника квартири АДРЕСА_1 .
 
Суди не звернули уваги на те, що згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України підлягають захисту, зокрема невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси, а не лише у разі безпосереднього їх порушення.
Апеляційний суд зазначене не врахував і вказав лише про недоведеність позивачем порушення його прав щодо користування спірною квартирою.  
 
Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону уваги не звернув, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,                  що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.
 
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноваження Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК Укпраїни), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк