Постанова
Іменем України
 
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 591/7501/17
 
провадження № 61-13595 св 19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми                  від 26 березня 2019 року у складі судді Грищенко О. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 03 червня 2019 року у складі колегії суддів:                            Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Собини О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 

 

Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі.
 
Позовна заява мотивована тим, що згідно з наказом від 04 липня 2007 року № 67-1-07 ос вона була прийнята на роботу та працювала на посаді спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб, а з 03 серпня 2009 року - на посаді старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб у відділенні № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові.
Зазначала, що під час роботи керівник відділення створив їй неможливі умови праці, зокрема, примушував працювати без обідньої перерви та без відпустки, а також у надурочний час та у вихідні дні. Також, постійно здійснював на неї психологічний тиск, що негативно вплинуло на її самопочуття та стан здоров`я. 
Вказувала, що внаслідок психологічного тиску та створення неможливих умов праці написала заяву про звільнення. Наказом від 09 вересня 2011 року № 78 ос її було звільнено з посади старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб у відділенні № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін.
Після звільнення з`ясувалось, що вона перебуває у стані вагітності та на момент звільнення строк вагітності становив три тижні. 
Вважала звільнення незаконним, оскільки написання заяви про звільнення зумовлено психологічним тиском з боку керівника відділення та станом здоров`я у зв`язку із вагітністю.
Зазначала, що після звільнення протягом тривалого часу змушена була шукати роботу та перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна. У зв`язку з ускладненнями під час вагітності перебувала на стаціонарному лікуванні, а після народження дитини, яка часто хворіла та яку вона виховує сама, не мала змоги раніше звернутися до суду з цим позовом. Тому вважала, що пропустила встановлений законом строк для звернення до суду з позовом з поважних причин.
 
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом, встановити факт написання нею заяви про звільнення за згодою сторін під тиском керівника відділення № 1в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в                       м. Харкові, визнати дії відповідача щодо її звільнення з посади старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб відділення № 1 в м. Суми філії                           ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові незаконними, визнати незаконним та скасувати наказ філії ПАТ «ПУМБ» у м. Харкові від 09 вересня 2011 року № 78 ос про її звільнення, поновити її на посаді старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб відділенні № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги. Судом встановлено, що ОСОБА_1 самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву про звільнення за угодою сторін. Доказів про те, що відповідач в особі керівника відділення, в якому працювала позивач, примусив її написати таку заяву, або що заява була написана нею під тиском, суду не надано. Також суд визнав недоведеними посилання позивача на те, що їй було створено неможливі умови праці, що її примушували працювати у вихідні дні, без відпусток та обідньої перерви, оскільки вказані обставини не підтверджено належними та допустимим доказами та спростовуються показами свідка ОСОБА_2 .Позивач не надала суду доказів про те, що вона зверталася до суду або до компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю відносно неї як працівника. Суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що факт укладення між нею та ПАТ «ПУМБ» кредитного договору надавав керівнику відділення додаткові підстави психологічного впливу на неї, зауваживши, що кредитні правовідносини передбачають певні права та обов`язки сторін кредитного договору, тому не можуть впливати на службові відносини між позивачем та керівником відділення. Судом першої інстанції враховано, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом пропущено місячний строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, причини поновлення якого судом визнано неповажними. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Сумського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року залишено без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та належно оцінених доказів, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, оскільки при звільненні позивача із займаної посади роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2019 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 591/7501/17 із Зарічного районного суду м. Суми. 
 
У вересні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що роботодавець тривалий час погрожував їй звільненням, здійснював постійний психологічний тиск на неї, покладав надмірне трудове навантаження, зобов`язуючи виконувати роботу за тимчасово відсутнього працівника, позбавляючи її права на відпочинок, у тому числі, на щорічну відпустку, при цьому доплату за суміщення посад не проводив. Заперечувала, що її волевиявлення при написання заяви про звільнення було вільним. Зазначала, що під час звільнення була вагітною, що також суттєво вплинуло на її фізичний та психоемоційний стан при написанні заяви про звільнення. Вказувала, що після народження дитина постійно хворіла і потребувала медичної допомоги, що стало поважною причиною пропуску нею строку звернення до суду з цим позовом.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У вересні 2019 року АТ «ПУМБ» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, у зв`язку з тим, що доводи скарги є безпідставними, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала у відділенні № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові.
 
Наказом Філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові від 04 липня 2007 року № 67-1-07 ос   ОСОБА_1 прийнято з 04 липня 2007 року на посаду спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб, а з 03 серпня 2009 року - на посаду старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб відділення № 1 в м. Суми філії                     ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові (а. с. 27, т. 1).
 
Посадові обов`язки старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб           ОСОБА_1 були визначені посадовою інструкцією та доведені їй під особистий підпис (а. с. 210-211, т. 1).
 
Наказом Філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові від 09 вересня 2011 року № 78 ос ОСОБА_1 з 16 вересня 2011 року звільнено з посади старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб відділення № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в                     м. Харкові на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін                      (а. с. 28, т. 1).
 
У день звільнення з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок із заробітної плати, у тому числі, виплачена компенсація за невикористані дні відпустки (а. с. 35, 202, т. 1).
 
Встановлено, що з червня 2010 року до часу звільнення позивача у вересні 2011 року у секторі бізнесу фізичних осіб відділення № 1 в м. Суми філії                        ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові було передбачено дві штатні одиниці, одна з цих посад була вакантною з 05 квітня 2011 року по 16 серпня 2011 року (а. с. 166-169, т. 1).
 
З 18 жовтня 2011 року по 02 квітня 2012 року ОСОБА_1 перебувала на обліку у Сумському міському центрі зайнятості, отримувала допомогу по безробіттю (а. с. 33, т. 1).
 
На момент звільнення ОСОБА_1 перебувала в стані вагітності, про що не було відомо сторонам у справі, термін вагітності - три тижні, що підтверджується медичною довідкою комунальної установи «Сумський міський клінічний пологовий будинок Пресвятої Діви Марії» від 04 грудня 2017 року № 01-07/4/1330 ОСОБА_1 , зв`язку з ускладненнями під час вагітності з 08 листопада 2011 року перебувала на стаціонарному лікуванні. ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину на 37 тижні (а. с. 6, 29, 30, т. 1).
 
Дитина народилася здоровою, що підтверджується медичною випискою                     (а. с. 31, т. 1), проте, з трьох місячного віку неодноразово хворіла та перебувала на амбулаторному і стаціонарному лікуванні.
 
Позивач проживає разом з донькою та матір`ю, яка має інвалідність ІІ групи (а. с. 151, 160, т. 1).
 
Обґрунтовуючи заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, ОСОБА_1 послалася на погане самопочуття під час вагітності, яка настала перед її звільненням з роботи, а також на те, що не могла звернутися до суду, аби не піддавати свою майбутню дитину негативному впливу стресу, пов`язаного із її участю у судових процесах. В подальшому народила дитину, яку також не могла залишати саму, тому не могла звернутися до суду, а коштів на адвоката вона не мала, оскільки була безробітною та отримувала лише допомогу по безробіттю. Дитина часто хворіла, а оскільки вона виховує дитину сама, без допомоги чоловіка та інших осіб, не мала змоги звернутися до суду з цим позовом раніше (а. с. 213-219, т. 1).
 
2.                 Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувані роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинений за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк
і саме з цих підстав.
 
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада                1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
 
Таким чином, за угодою сторін розірвання трудового договору, укладеного як на невизначений, так і на визначений строк, допускається при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем у будь-який час і у строк, визначений сторонами.
 
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
16 вересня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого спеціаліста сектору бізнесу фізичних осіб відділення № 1 в м. Суми філії ПАТ «ПУМБ» в                      м. Харкові за згодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, що підтверджується, зокрема, наказом Філії ПАТ «ПУМБ» в м. Харкові                                  від 09 вересня 2011 року № 78 ос, виданого на підставі відповідної заяви ОСОБА_1 від 02 вересня 2011 року.
 
При розгляді даного спору, суд повинен з`ясувати, чи було волевиявлення на звільнення за спільною згодою, чи було волевиявлення працівника на момент видачі наказу про звільнення, та чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості. Волевиявлення працівника може бути порушено, зокрема, у наступних випадках: погроза незаконними діями, насильством, погроза звільненням, ультиматум (звільнення «за статтею» або за угодою), перебування працівника під страхом (наприклад, у разі, якщо його роботу різко критикували), тяжкі життєві обставини (хвороба, розлучення, смерть рідних тощо).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву 02 вересня 2011 року про звільнення за угодою сторін, такими діями висловила своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений строк.                     Доказів того, що заява була написана нею під примусом, тиском роботодавця, ОСОБА_1 судам не надала. Також позивач не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця та не надала доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї керівника відділення, в якому вона працювала.
 
Заяву про відкликання заяви про звільнення, яка б могла свідчити про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення за угодою сторін та підтвердженням того, що написання заяви про звільнення відбулося під тиском з боку відповідача, позивач не подавала.
 
Посилання позивача на те, що керівник відділення висловлював погрози звільненням на адресу позивача, а також на те, що роботодавцем були створені неможливі умови праці, зокрема, вона працювала без вихідних, відпусток та обідньої перерви, також не підтверджені належними допустимими доказами. Доказів про те, що ОСОБА_1 зверталася зі скаргами на дії керівника відділення до керівництва банку вищого рівня, до суду або до компетентних органів із заявами чи скаргами про порушення роботодавцем законодавства про працю відносно неї як працівника, позивач не надала. 
 
Також не знайшли підтвердження під час розгляду справи і доводи позивача про те, факт укладання між нею та ПАТ «ПУМБ» кредитного договору                           від 02 жовтня 2008 року надавав керівнику відділення додаткові підстави психологічного впливу на неї. Судами враховано, що сторони є вільними в укладанні цивільно-правових договорів і позивач мала можливість не укладати вказаний правочин, була ознайомлена з його змістом до підписання, тому відсутні підстави вважати, що укладання між сторонами вказаного кредитного договору зі змінюваною відсотковою ставкою порушує трудові права позивача.
 
Урахувавши вказані обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що доказів на підтвердження того, що заява про звільнення була написана позивачем під тиском, матеріали справи не містять, позивач не довелацього факту, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України). 
Отже, суди попередніх інстанцій встановили, що при звільненні позивача за пунктом 1 статті 36 КЗпП України відповідачем дотримано норми законодавства про працю, які регулюють вивільнення працівників, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та  апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги є аналогічними тим доводами, які були викладені в апеляційній скарзі та перевірялися судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду цього спору.
 
Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 березня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 червня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович