ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/3215/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,        
розглянувши в письмовому провадженні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року (суддя Хилько Л.І.) по справі №340/3215/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – Кіровоградській обласний військовий комісаріат про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,- 
                                                          в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
1) визнати незаконним та касувати рішення комісії Міністерства оборони України, у вигляді протоколу від 14.06.2019 року №78, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги; 
2) визнати протиправними дії відповідача щодо не призначення одноразової грошової допомоги; 
3) зобов`язати відповідача призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 27-місячного грошового забезпечення відповідно ст.16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, що діяла на день встановлення інвалідності, визначеного ч.2 ст.9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".     
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 23.05.2017р. йому встановлено ІІІ групу інвалідності, внаслідок поранення, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Комісією Міністерства оборони України відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги згідно п.6 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови КМУ від 25.12.2013р. №975, оскільки інвалідність встановлена понад 3-и місячний термін, а також не поданий документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), який передбачений п.11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, який затверджено постановою КМУ №975. Таку відмову позивач вважав необґрунтованою, оскільки відповідачем, на його думку, застосовані положення законодавство, яке не може бути застосовано у спірних відносинах. З цього приводу позивач вказував на те, що вперше ІІІ групу інвалідності йому було встановлено в 1994 році, у зв`язку з чим при вирішення питання щодо наявності у позивача права на отримання грошової допомоги слід керуватися положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції станом на час встановлення інвалідності вперше, а також положеннями постанови КМУ №499 від 28 травня 2008 року «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб». З аналізу положень зазначеного закону та постанови КМУ, як зазначав позивач, можливо дійти висновку про те, що право на отримання такої допомоги не пов`язується з часом та місцем звільнення з військової служби, а пов`язується із фактом та часом встановлення інвалідності військовослужбовцю, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Вирішуючи спірні відносини між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги. 
Такі висновки суд обґрунтував тим, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. 
Встановивши те, що вперше ІІІ група інвалідності встановлена позивачу з 11.01.1994р., суд вказав на те, що позивач набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992р. № 488.
Суд також зазначив те, що законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. "Обов`язкове особисте державне страхування" та "одноразова грошова допомога" є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
З цього приводу суд першої інстанції вказав на те, що оскільки ІІІ групу інвалідності позивачу встановлено 11.01.1994 р., після чого не виникло обставин, з якими Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІІ групи на умовах Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції на час підтвердження у 2017 році ІІІ групи інвалідності при повторному огляді) та Порядків №499 та №975.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку встановленням ІІІ групи інвалідності. Скаржник фактично наводить свою позицію про неможливість застосування до спірних відносин положень законодавства, яке було чинним станом на час повторного встановлення ІІІ групи інвалідності у 2017 році. З цього приводу скаржник посилається на положення статті 58 Конституції України, якою передбачено те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної сили в часі. За позицією скаржника у спірних відносинах підлягають застосуванню положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на час встановлення ІІІ групи інвалідності вперше). При цьому положення вказаного Закону, у зазначеній редакції, не мали часового обмеження виникнення та реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги. З аналізу положень зазначеного закону та постанови КМУ №499, як зазначає скаржник, можливо дійти висновку про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає і у тому разі, коли інвалідність настала після звільнення військовослужбовця зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження такої служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач проходив строкову військову службу з якої звільнений 15.08.1986р.
Як вбачається з висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 21.12.2016р. №2935/Ж та витягу з протоколу №5219 від 26.12.2016р., під час проходження служби в Республіці Афганістан позивач отримав поранення голови, спини, правої верхньої кінцівки та обох нижніх кінцівок.
23.05.2017р. позивачу за наслідками повторного огляду встановлено ІІІ групу інвалідності (поранення, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Позивач звернувся з відповідною заявою щодо виплати йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. 
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги № 78 від 14 червня 2019 року позивачу відмовлено в призначенні такої допомоги. 
Підставою для відмови у призначенні грошової допомоги визначено те, що інвалідність встановлена понад 3-місячний термін, оскільки зі строкової військової служби його звільнено 15.08.1986р., а інвалідність встановлено лише 23.05.2017 р. під час первинного огляду органам МСЕК. Крім того, заявником не подано документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), який передбачено п. 11 "Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…..", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 р. №975.   
Не погодившись з відмовою у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся із позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Як вбачається із заявленого позову та аргументів позивача, наведених в апеляційній скарзі, неправомірність відмови у призначенні грошової допомоги останній пов`язував з тим, що відповідачем застосовано положення законодавства, яке було чинним на час повторного встановлення ІІІ групи інвалідності (2017 рік), в той час як, за позицією позивача, застосуванню підлягають положення законодавства, яке діяло на час встановлення ІІІ групи інвалідності вперше.
З огляду на визначені позивачем підстави позову, які враховуючи положення ч.5 ст.308 КАС України, не можуть бути змінені під час апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Так встановлені обставини справи свідчать про те, що вперше ІІІ групу інвалідності позивачу встановлено з 11.01.1994р.
На вказаний час стаття 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" мала таку редакцію: військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. № 488 затверджено Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, згідно пункту 1 яких державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться установами Української державної страхової комерційної організації (Укрдержстраху) за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Державному комітетові у справах охорони державного кордону, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України».
Підпунктом "б" пункту 6, затверджених Умов встановлено, що установи Укрдержстраху виплачують страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Отже, якщо приймати до увагу позицію позивача про те, що застосуванню підлягає законодавство, яке було чинним на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності вперше, то можливо стверджувати про те, що у зв`язку із встановленням ІII групи інвалідності позивач міг би набути право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. №488.
В той же час слід звернути увагу на те, що як законодавство, в редакції на час встановлення позивачу групи інвалідності вперше, так і законодавство, в редакції на час встановлення позивачу групи інвалідності повторно, передбачало виплату одноразової грошової допомоги (страхових виплат) не усім військовослужбовцям, яким встановлено інвалідність, а лише тим, яким така  інвалідність встановлена, зокрема, внаслідок захворювання пов`язаного (одержаного) із проходженням військової служби. 
Позивачем не було надано доказів того, що встановлена вперше ІІІ група інвалідності була пов`язана саме із захворюванням, яке одержане позивачем у період проходження служби. Навпаки, матеріли справи свідчать про те, що встановлена з 11.01.1994р. ІІІ група інвалідності, пов`язана із загальним захворюванням, про що зазначено у пенсійному посвідченні (а.с.10).
Оскільки інших доказів походження захворювання, з яким пов`язана встановлена вперше позивачу інвалідність, суду надано не було, то у суду відсутні підстави для висновку про те, що право на отримання грошової допомоги (страхових виплат) у позивача виникло саме з 11.01.1994р.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що визначені позивачем підстави заявленого позову не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а отже твердження позивача про неправомірність застосування відповідачем положень законодавства, яке діяло на час повторного встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, є необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки наявності чи відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової оцінки з часу повторного встановлення ІІІ групи інвалідності у 2017 році, як не надає оцінки і підставам відмови у призначенні позивачу такої допомоги, які визначені у протоколі засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги № 78 від 14 червня 2019 року, оскільки таких підстав заявленого позову позивачем визначено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, яким по суті спору вірно зроблено висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
                                                            
                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року по справі №340/3215/19 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її підписання та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 02.04.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк