Справа № 161/3158/19 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/576/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 травня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - Опейди А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення коштів за депозитним договором за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року,

                                        В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалась на те, що 29 травня 2017 року вона уклала з Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України»), договір № 24956902 на вклад «Мій прогресивний депозит», на виконання умов якого внесла на відкритий банком на її ім`я рахунок кошти у розмірі 100 000 грн строком на 1 місяць під 11,5 % річних з автоматичним продовженням строку депозиту.
Позивач також вказувала, що 28 серпня 2018 року усно, а 29 серпня 2018 року з письмовою заявою зверталась до відповідача з вимогою про повернення депозиту та сплати їй процентів згідно умов договору. Однак, її вимоги банк не виконав, депозит не повернув, а з вересня 2018 року припинив нарахування і виплату процентів. 
04 жовтня 2018 року з листа відповідача їй стало відомо, що за фактом зняття грошей з її депозитного рахунку банк провів службове розслідування, а 27 вересня 2018 року матеріали перевірки передав у правоохоронні органи.
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 , збільшивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на її користь пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що становить 990 000 грн, 8 500 грн інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 2 712 грн 33 коп., а всього 1 001 212 грн 33 коп.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення, що становить 25 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 8 500 грн, 3 % річних у розмірі 2 712 грн, а всього 36 212 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2020 року у зазначеному рішенні виправлено описки, а саме постановлено викласти: абзац 21 мотивувальної частини рішення в наступній редакції: «Позивач надав суду розрахунок пені, яка складає 990 000 грн. При цьому, суд враховує факт визнання позивачем допущеної арифметичної помилки при підрахунку прострочення та правильний період, прострочення виплати пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становить 329 днів, а тому розмір даної пені складає 987 000 грн з розрахунку (100 000 грн х 3 % х 329 днів = 987 000 грн)»; абзац 33 мотивувальної частини рішення в наступній редакції: «Розрахунок 3 % річних проводиться за наступною формулою: розмір боргу множиться на 3%, множиться на кількість днів, ділиться на 365 (100 000 грн х 3 % х 329 днів : 365 днів), то до стягнення підлягає сума в розмірі 2 704 грн 11 коп.»; абзац 35 мотивувальної частини рішення в наступній редакції: «З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в користь ОСОБА_2 з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення в розмірі 25 000 грн, інфляційні втрати в розмірі 8 500 грн, 3 % річних в розмірі 2 704 грн 11 коп., а всього 36 204 грн 11 коп.»; абзац 2 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Стягнути з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення в розмірі 25 000 грн, інфляційні втрати в розмірі 8 500 грн, 3 % річних в розмірі 2 704 грн 11 коп., а всього 36 204 грн 11 коп.».
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на невірну оцінку судом зібраних доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення в сумі 962 000 грн змінити та стягнути з відповідача на її користь пеню саме у вказаному розмірі. В іншій частині рішення суду просила залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про можливість зменшення з урахуванням обставин справи, розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, суперечить вимогам матеріального права, оскільки розмір пені 3 % за кожен день прострочення встановлений Законом України «Про захист прав споживачів», а не договором. Зокрема, позивач вказує на те, що зважаючи на особливий правовий режим захисту прав споживача, суд обмежений у можливості звужувати право споживача шляхом зменшення розміру пені, розмір якої встановлений спеціальним законом. Тому вважає, що суд першої інстанції частково стягнувши на її користь з банку пеню у розмірі 25 000 грн, безпідставно відмовив їй у стягненні решти суми пені у розмірі 962 000 грн. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач АТ «Державний ощадний банк України» просило вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції - без змін.
Оскільки, рішення суду першої інстанції позивачем оскаржується лише в частині відмови у стягненні з відповідача на її користь пені у розмірі 962 000 грн, то в іншій частині це рішення апеляційним судом у відповідності з ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач АТ «Державний ощадний банк України» несвоєчасно повернуло позивачу ОСОБА_2 депозитний вклад, то товариство зобов`язано сплатити на користь останньої пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення, розмір якої з урахуванням обставин справи та вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України підлягає зменшенню до 25 000 грн.
Такий висновок суду є правильний. 
Встановлено, що 29 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», було укладено договір № 24956902 на вклад «Мій прогресивний депозит», на виконання умов якого вона внесла на відкритий банком на її ім`я рахунок кошти у розмірі 100 000 грн строком на один місяць, а банк зобов`язувався за користування депозитом щомісячно їй виплачувати проценти у розмірі 11,50 % річних (а.с.5-6).
Пунктом 1.1. цього договору передбачено, що вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 на умовах цього договору кошти в сумі 100 000 грн строком на 1 місяць.
Згідно п. 2.5. договору, якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явився в установу банку для отримання депозиту строк дії договору, то строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк вказаний в п. 1.1. договору, тобто, на 1 місяць.
Крім того встановлено, що згідно умов договору 28 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 усно зверталась до відповідача з проханням повернути їй депозит в сумі 100 000 грн. Однак, працівники банку її повідомили, що кошти на її рахунку відсутні. 29 серпня 2018 року вона подала на адресу банку письмову заяву про повернення депозиту (а.с.10). 
З листа відповідача від 04 жовтня 2018 року вбачається, що банком за результатами звернення ОСОБА_2 щодо зникнення коштів з її депозитного рахунку було проведено службове розслідування, а 27 вересня 2018 року зібрані матеріали скеровані в ГУНП у Волинській області для проведення перевірки та прийняття рішення, в порядку КПК України (а.с.11).
Також, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 03 грудня 2018 року повторно подавала письмову заяву відповідачу з вимогою повернути їй вклад та нарахувати і виплатити відсотки за користування депозитом, однак, лише 24 липня 2019 року відповідачем АТ «Державний ощадний банк України» на рахунок позивача ОСОБА_2 , відкритий у цьому ж банку, було перераховано кошти в сумі 100 000 грн (а.с.12, 92).
Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).
Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).
Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз наведених норм матеріального закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.
У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).
Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи, на думку колегії суддів, свідчать про те, що встановивши факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів у заявленому розмірі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача АТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача ОСОБА_2 пені у розмірі 3 % від суми депозиту за кожен день прострочення з моменту звернення її з вимогою про видачу коштів до дня фактичної їх видачі. Також, врахувавши ту обставину, що розмір пені (987 000 грн) значно перевищує розмір виплаченої банком під час розгляду справи в суді позивачу суми вкладу (100 000 грн), суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, цілком обґрунтовано зменшив її розмір до 25 000 грн.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 755/3653/17.
Отже, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.
Наведені  позивачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є її власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

                                                  У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: