П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  560/2146/19 

Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Михайлов О.О.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
16 березня 2020 року

м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Білої Л.М.  Курка О. П. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року  (ухвалене в м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Хмельницької області про визнання протиправними та скасування наказів, 
В С Т А Н О В И В :
в липні 2019 року позивач  звернувся до суду з позовом до Прокуратури Хмельницької області про визнання протиправними та скасування наказів.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.
03 лютого 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу представник позивача, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
02 березня 2020 року до суду від позивача та його представника надійшли клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
Як вбачається зі змісту клопотання ОСОБА_1 , причиною неможливості прибуття його в судове засідання є перебування останнього на лікарняному.
Представник позивача, як на неможливість прибуття в судове засідання до Сьомого апеляційного адміністративного суду зазначив про зайнятість його в судовому засіданні по іншій справі.
Розглянувши вказані клопотання, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст.44 КАС України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.
Колегія суддів зауважує, що статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
В той же час, будь яких належних та достатніх доказів поважності неможливості прибуття в судове засідання (підтвердження перебування позивача на лікарняному та зайнятість адвоката в іншому судовому засіданні), як позивач так і його представник до суду не надали, також, в клопотаннях про відкладення розгляду справи не обґрунтовано підстав необхідності відкладення судового засідання (бажання надати додаткові докази, пояснення, тощо), а відтак доводи заяв є необґрунтованими.
Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 167 КАС України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: 1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; 2) найменування суду, до якого вона подається; 3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі; 4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника; 5) підстави заяви (клопотання, заперечення); 6) перелік документів та інших доказів (за наявності), що додаються до заяви (клопотання, заперечення); 7) інші відомості, які вимагаються цим Кодексом.
Згідно з ч. 10 ст. 44 КАС України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).
З матеріалів справи встановлено, що вищезазначені клопотання надійшли  на електронну адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду, не підписані електронно-цифровими підписами у встановленому законом порядку. На підтвердження зазначеного, головним спеціалістом відділу надання інформаційних послуг, руху адміністративних справ та діловодства суду Кравчук Н.В. складено відповідні довідки.  
Так, Інструкція з діловодства в адміністративних судах України, затверджена наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 № 174 (далі - Інструкція), встановлює правила ведення діловодства у Вищому адміністративному суді України, апеляційних та окружних адміністративних судах і регламентує порядок роботи з документами з моменту надходження чи створення в суді до знищення в установленому порядку або передачі до державної архівної установи чи архіву суду.
Положеннями п.п. 2.2.7. п. 2.2 Інструкції встановлено, що надсилання офіційного листа електронною поштою здійснюється за умови реєстрації документа та запису вихідного реєстраційного номера і дати документа у файл, що відповідає конкретному документу. Електронний лист є офіційним, якщо містить вкладення з текстом офіційного документа у вигляді файлу, скріпленого електронним цифровим підписом.
Відповідно до п.п. 2.2.18. п.2.2 Інструкції для підтвердження офіційного статусу документів, отриманих електронною поштою, не скріплених електронно-цифровим підписом, або отриманих каналами факсимільного зв`язку, повинні бути надані (надіслані) їх оригінали.
Колегія суддів зауважує, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України "Про електронний цифровий підпис" від 22 травня 2003 року № 852-IV. Згідно з ст. 4 вказаного Закону електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів.
Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі.
За приписами ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" від 22 травня 2003 року № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора.
Між тим, положеннями ч. 2 ст. 167 КАС України визначено, якщо заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої цієї статті і ці недоліки не дають можливості її розглянути, або якщо вона є очевидно безпідставною та необґрунтованою, суд повертає таку заяву (клопотання, заперечення) заявнику без розгляду.
Таким чином, оскільки заяви не містять електронного цифрового підпису, тобто подані без додержання вимог ч. 1 ст. 167 КАС України, то останні не можуть бути розглянуті судом та підлягають поверненню заявникам без розгляду.
При цьому суд враховує, що в матеріалах справи достатньо доказів для повного дослідження обставин справи та прийняття законного рішення у справі без участі сторін в порядку письмового провадження.
03 березня 2020 року до суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, про що 03 березня 2020 року було прийнято протокольну ухвалу. 
За таких умов, згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що 28.02.2019 наказом №142 к прокурора Хмельницької області Синишина О.Р. звільнено радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого відділу прокуратури Хмельницької області та органів прокуратури Хмельницької області за власним бажанням (п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру").
Підставою звільнення була написана позивачем заява від 27.02.2019, в якій він просив звільнити його з 28.02.2019 з посади старшого слідчого відділу прокуратури Хмельницької області та органів прокуратури Хмельницької області за власним бажанням (п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру").
28.02.2019 відповідачем складено акт, у якому зафіксовано, що позивач повідомлений про звільнення начальником відділу роботи з кадрами прокуратури Хмельницької області Сідельниковим Р.В . в телефонному режимі. При цьому ОСОБА_1 зобов`язався до кінця робочого дня 28.02.2019 з`явитися у відділ роботи з кадрами для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки.
Проте, позивач 28.02.2019 у відділ роботи з кадрами так і не з`явився, а по телефону повідомив, що перебуває на лікарняному. Документів про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 в прокуратуру області не надав.
Листами начальника відділу роботи з кадрами прокуратури області 10-60 вих-19 від 01.03.2019, 11-80 вих-19 від 12.03.2019, 11-107 вих-19 від 02.04.2019, 11-125 вих-19 від 09.04.2019 позивач повідомлявся про необхідність одержання трудової книжки, у зв`язку зі звільненням.
Однак, поштові відправлення поверталися на адресу відправника, як такі, що не вручені адресату.
Із наказом №142к від 28.02.2019 позивач ознайомився 10.06.2019, про що свідчить відповідна відмітка про дату ознайомлення в даному наказі.
10.06.2019 позивачем було подано заяву, в якій він просив відповідача не розглядати заяву від 27.02.2019 про звільнення його за власним бажанням, оскільки на час написання заяви перебував на стаціонарному лікуванні, а також розглянути питання про скасування наказу №142к від 28.02.2019 про звільнення позивача.
Листом прокурора Хмельницької області 11-2004-19 від 25.06.2019 позивача повідомлено, що подана заява про звільнення за власним бажанням 27.02.2019 розглянута. 
Наказом Прокурора Хмельницької області №142к від 28.02.2019 позивача звільнено з посади старшого слідчого слідчого відділу прокуратури області та органів прокуратури Хмельницької області за власним бажанням. Підстав для скасування зазначеного наказу не вбачається. Відповідно до листків непрацездатності № 209947 та №623668 позивач перебував на лікарняному з 27.02.2019 по 07.03.2019 та мав приступити до роботи з 08.03.2019. Наказом Прокурора Хмельницької області № 538к від 24 червня 2019 року змінено дату звільнення позивача з 28.02.2019 на 07.03.2019.
Вважаючи  накази прокурора Хмельницької області № 142к від 28.02.2019 року та №538к від 24.06.2019 року протиправними, позивач звернувся до суду для їх скасування та поновлення його на посаді старшого слідчого відділу прокуратури Хмельницької області з 28.02.2019 року, із стягненням з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги Закону України "Про прокуратуру" та КЗпП України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних наказів.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.    
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначені Законом України "Про прокуратуру".
Частина 3 статті 16 Закону України "Про прокуратуру" встановлює, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом.
Статтею 51 Закону України "Про прокуратуру" визначені загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням.
Статтею 222 КЗпП України визначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюються законодавством.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Даючи оцінку доводам апелянта щодо протиправності винесення спірних наказів відповідачем, колегія суддів зазначає наступне.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 подав відповідачу заяву від 27.02.2019 року, в якій просив його звільнити за власним бажанням з 28.02.2019 року.
Наказом Прокурора Хмельницької області О.Синишиним № 142к від 28.02.2019 року позивача було звільнено із займаної посади.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 свою заяву від 27.02.2019 року не відкликав до звільнення - 28.02.3019 року, а лише 10.06.2019 року подав заяву. в якій просив не розглядати заяву від 27.02.2019 року 
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки спірний наказ було видано  відповідачем 28.02.2019 року, то вказане виключало можливість при розгляді заяви ОСОБА_1 від 27.02.2019 року врахування заяви  позивача від  10.06.2019 року.
Водночас, суд зауважує, що докази перебування позивача на лікуванні, а саме листки непрацездатності № 209947 та №623668 позивач надав відповідачеві 11.06.2019 року, зі змісту яких вбачається, що позивач з 27.02.2019 по 07.03.2019 року перебував на лікарняному та мав приступити до роботи з 08.03.2019 року.
У зв`язку з чим, наказом відповідача №538к від 24.06.2019 було змінено дату звільнення позивача з 28.02.2019 на 07.03.2019 року.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні позивача дотримано вимоги Закону України "Про прокуратуру" та КЗпП України.
Судом апеляційної інстанції також зазначається, що в суді першої інстанції (згідно мотивувальної частини рішення суду  у даній справі) позивачем надавались пояснення, згідно яких він стверджував, що самостійно 27.02.2019 року подав заяву про звільнення за власним бажанням.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.
Відповідно до ст.ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зі змісту ч. 1 ст. 77 КАС України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"  по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
Колегія суддів критично відноситься до доводів апелянта щодо  вчинення відповідачем на нього тиску при написанні заяви про звільнення із займаної посади, оскільки жодного доказу здійснення психологічного тиску на ОСОБА_1 при написанні заяви матеріали справи не містять та позивачем не надано. Крім того, не надано доказів звернення до правоохоронних органів про вчинення відносно позивача тиску при написанні вказаної заяви.
Даючи оцінку доводам апелянта щодо не з`ясування  відповідачем чи було його волевиявлення  на припинення  трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, колегія суддів вказує на слідуюче.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до епікризу №1105 Хмельницької міської інфекційної лікарні, позивач перебував на стаціонарному лікуванні лише з 27.02.2019 по 01.03.2019. Відповідно до листків непрацездатності № 209947 та №623668 позивач перебував на лікарняному з 27.02.2019 по 07.03.2019 та мав приступити до роботи з 08.03.2019, однак до відповідача не з`являвся, з наказами не знайомився.
Тобто,  з моменту написання позивачем заяви про звільнення та заяви, у якій ОСОБА_1 просив не розглядати заяву про звільнення, пройшло більше трьох місяців, про що позивач не міг не знати. 
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що  твердження апелянта стосовно того, що написана ним заява про звільнення 27.02.2019 не відображає дійсного наміру звільнитися за власним бажанням та внаслідок хвороби  не усвідомлення значення своїх дій, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими та неаргументованими.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що накази Прокурора Хмельницької області № 142к від 28.02.2019 року та № 538к від 24.06.2019 року прийняті в порядку, у спосіб та в межах наданих законом повноважень та підстави для їх скасування  відсутні.
Щодо посилання апелянта на постанову Верховного Суду України 6-1269цс16 від 26.10.2016 року,  колегія суддів зазначає наступне.
Так, у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України встановив, що оскільки заяву позивача про його звільнення було передано відповідачу невідомою особою, крім того позивач був звільнений у період тимчасової непрацездатності, тому суд прийшов до висновку, що в даному випадку не було волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін.
Водночас, як вбачається з обставин даної справи, заява про звільнення позивача із займаної посади була написана та подана до Прокуратури Хмельницької області власноручно ОСОБА_1 . Також, після надання відповідачу відповідних листків непрацездатності №209947 та №623668, наказом відповідача №538к від 24.06.2019 було змінено дату звільнення позивача з 28.02.2019 на 07.03.2019 року.
Тобто, посилання апелянта на судове рішення Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки обставини у справі № 6-1269цс16  різняться з обставинами даної справи.
Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання ї роботи, але не більш як за один рік. 
Виходячи з наведеної норми позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу в разі поновлення його на відповідній посаді.
Оскільки, в даному випадку колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не містить обґрунтувань, які б давали підстави для його скасування та поновлення позивача на посаді, тому вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.
Крім того,  в апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про проведення судово - психологічної експертизи протокольною ухвалою. Щодо вказаних обставин, колегія суддів зазначає слідуюче.
Відповідно до статті 241 судовими рішеннями є:1) ухвали;2) рішення;3) постанови.
Колегія суддів зазначає, що ухвала- це письмове або усне судове рішення, яким вирішуються питання, пов`язані з процедурою розгляду справи, та інші процесуальні питання.
Стаття 243 регламентує  порядок ухвалення судових рішень.
Частиною 1 вказаної статті визначено, що суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до ч.4 ст.243 передбачено, що окремим документом викладаються ухвали з питань: залишення позовної заяви без руху; повернення позовної заяви; відкриття провадження в адміністративній справі; об`єднання справ та роз`єднання позовних вимог; забезпечення доказів; визначення розміру судових витрат; продовження та поновлення процесуальних строків; передачі адміністративної справи до іншого адміністративного суду; забезпечення позову; призначення експертизи; виправлення описок і очевидних арифметичних помилок; відмови в ухваленні додаткового судового рішення; роз`яснення судового рішення; зупинення провадження у справі; закриття провадження у справі; залишення позовної заяви без розгляду.
Водночас, п.7 вказаної статті визначає, що ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання до протоколу судового засідання.
Тобто, в даному випадку вказана стаття регламентує порядок прийняття ухвали окремим документом виключно при призначенні експертизи, водночас не містить таких вказівок при відмові в проведенні судової експертизи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, в той час як доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2019 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
          
Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Курко О. П.