ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2020 року                                                                 м. Херсон

справа: 666/5875/15-ц
провадження: 22-ц/819/215/20 

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого                Приходько Л.А. (суддя доповідач)
суддів:                Бездрабко В.О.,
Кузнєцової О.А.,
секретар                Кутузова А.В. 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Перша Херсонська державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року у складі головуючого судді Майдан С.І., повний текст судового рішення складено 09 жовтня 2019 року,

встановив:
19 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Херсонська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. Під час розгляду справи позивач доповнив позовні вимоги.
З урахуванням доповнення підстав позову свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що після смерті своєї сестри ОСОБА_3 він здійснював догляд за її чоловіком ОСОБА_4 , який склав на позивача, як єдиного родича, заповіт.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 
Звернувшись 30 червня 2015 року з метою прийняття спадщини до приватного нотаріуса дізнався, що 18 березня 2015 року ОСОБА_4 складено інший заповіт на ОСОБА_2 , який посвідчено Першою Херсонською державною нотаріальною конторою.
Позивач вважав, що є підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки враховуючи похилий вік та щоденне зловживання спиртними напоями ОСОБА_4 не перебував при здоровому глузді та ясній пам`яті, не усвідомлював значення своїх дій.
Окрім того, позивач послався на те, що підпис ОСОБА_4 в заповіті, на його думку, є підробленим.
Посилаючись на те, що заповіт вчинений ОСОБА_4 коли він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а також на те, що підпис ОСОБА_4 в заповіті є підробленим, просив визнати недійсний заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 18 березня 2015 року Першою Херсонською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1-316.(т.1 а.с. 2,3,249) 
У зв`язку з ліквідацією Суворовського, Дніпровського, Комсомольського районних судів м. Херсона та утворенням Херсонського міського суду Херсонської області відповідно до указу Президента України від 19 січня 2016 року №15/2016 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів», дана цивільна справа передана до Херсонського міського суду Херсонської області.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29 липня 2016 року справа прийнята до провадження суддею Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Перша Херсонська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені підстави для визнання недійсним, укладеного ОСОБА_4 на користь відповідача заповіту. Доводи позивача про те, що ОСОБА_4 не міг за станом здоров`я підписати заповіт, також є припущенням позивача та не підтверджується належними та допустимими доказами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи незважаючи на наявність сумнівів про те, що підпис в заповіті зроблений саме ОСОБА_4 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зловживання позивача своїми правами.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 та його представник адвокат Довбня Д.В., апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В останнє судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Довбня Д.В., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи не з`явились. ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на неможливість явки в судове засідання у зв`язку із забороною автомобільного та залізничного транспортного сполучення на період карантину.
Враховуючи, що позивач приймав участь у попередніх судових засіданнях, давав пояснення з приводу заявлених ним позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заявляв клопотання, мав можливість надати докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, при цьому його представник - адвокат Довбня Д.В., будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду справи, та проживаючи у м. Херсоні не був обмежений у можливості з`явитися в судове засідання у зв`язку із забороною автомобільного та залізничного транспортного сполучення на період карантину, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивач та його представника.
Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_2 , його представник адвокат Рябова О.Д., а також представник Першої державної нотаріальної контори Гудима О.Б. зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду  без змін.
Відповідно до частин 1- 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 17 травня 2011 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склав заповіт за яким заповів все належне йому рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і все те, на що він має право, ОСОБА_1 . Заповіт посвідчено ОСОБА_5 , державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори 17 травня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №1-821 (т.1а.с.12).
18 березня 2015 року ОСОБА_4 склав новий заповіт за яким заповів все належне йому рухоме і нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і все те, на що він має право, ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено ОСОБА_5 , державним нотаріусом Першої Херсонської державної нотаріальної контори 18 березня 2015 року, зареєстровано в реєстрі за №1-361(т.1 а.с.72).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 . Актовий запис про смерть №632, зроблений 15 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні(т.1 а.с.6).
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якої входить двокімнатна квартира під номером АДРЕСА_1 , що належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 жовтня 2011 року (т.1 а.с.11).
Із матеріалів спадкової справи №11/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , заведеної приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. 30 червня 2015 року, встановлено, що із заявою про прийняття спадщини у строки визначені законом звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 182-208).
07 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
Зі змісту посмертного епікризу, складеного дільничним лікарем терапевтом ОСОБА_6 , вбачається, що ОСОБА_4 спостерігався за місцем проживання з 1991 року з приводу вторинної глаукоми, хронічного бронхіту, хронічного пієлонефриту, церебросклерозу ІІ з моторною афазією, церебросклерозу ІІІ з хронічною мозковою недостатністю, хронічного алкоголізму, при прояві яких помер (т.2 а.с.15).
З листа КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Лучанського від 01 червня 2017 року № 01-02/816 вбачається, що ОСОБА_4 перебував на диспансерному обліку у лікаря терапевта з діагнозами: ессенціальна гіпертензія (з 26грудня 1998 року); стенокардія з гіпертонічною хворобою (з 31 травня 2007 року); ішемічна хвороба серця з гіпертонією (з 31 травня 2007 року). Отримував стаціонарне лікування з діагнозами: церебральний атеросклероз; вивих акроміально-ключичного суглобу; пупкова грижа. Помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті: набряк мозку; хронічна мозкова недостатність; церебросклерозІІІ.
Також у листі зазначено, що згадування у посмертному епікризі про «хронічний алкоголізм» внесені лікарем необґрунтовано, згідно наданої інформації Херсонським обласним наркодиспансером ОСОБА_4 на обліку не перебував(т.2 а.с.20).
Згідно довідок КЗ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР, Херсонської міської психоневрологічної поліклініки ОСОБА_7 .І за життя не перебував на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах (а.с.106 т.2, а.с.107 т.2).
Згідно висновку судово-психіатричного експерта №537 від 25 січня 2018 року за результатами посмертної судової психіатричної експертизи, проведеної на підставі ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 13 травня 2017 року, ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент посвідчення заповіту 18 березня 2015 року, страждав на церебральний атеросклероз з дисциркуляторною енцефалопатією без психозу та слабоумством. Також відсутні дані про наявність у ОСОБА_4 порушення свідомості на момент, який цікавить суд. На час складання та підписання заповіту 18 березня 2015 року ОСОБА_4 розумів значення своїх дій та міг керувати ними (т.2 а.с.133-144 т.2).
Згідно висновку експерта №75 від 30 квітня 2020 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали Херсонського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, підпис у графі «Підпис:» у заповіті ОСОБА_4 від 18 березня 2015 року, зареєстрованому у реєстрі за №1-361, виконаний ОСОБА_4 .
Рукописний запис « ОСОБА_4 » після підпису у графі «Підпис:» у заповіті ОСОБА_4 від 18 березня 2015 року, зареєстрованому у реєстрі за №1-361, виконаний ОСОБА_4 .
Рукописний запис «Заповид записано вирно вголос і підписано власноручно» під друкованим текстом «…можливість правильно та однозначно зрозуміти цей заповіт.» у заповіті ОСОБА_4 від 18 березня 2015 року, зареєстрованому у реєстрі за №1-361, виконаний ОСОБА_4 (т.3 а.с. 252-259).
Відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав визначених частиною першої статті 225 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про те, що ОСОБА_4 на час складання і посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовані дослідженими судом доказами, у тому числі висновком посмертної судової психіатричної експертизи.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
Згідно з частиною другою 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
До оспорюваних заповітів за змістом частини другої статті 1257 ЦК України належать ті з них, які визнаються недійними за судовим рішенням на підставі встановлення того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У цьому випадку має місце порушення вимоги дійсності правочину, яка передбачена частиною третьою статті 203 ЦК України.
Отже, оскільки заповіт є правочином, то до нього застосовуються загальні положення про правочини та положення про недійсність правочинів, з особливостями, які передбачені статтею 1257 ЦК України. 
У підпункті 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.
Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з урахуванням доповнення підстави позову, позивач посилався на частину першу статті 225 ЦК України, а саме що заповіт складено ОСОБА_4 у стані коли він не усвідомлював значення своїх дій, не міг надавати їм належну оцінку та керувати через похилий вік та зловживання спиртними напоями.
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.
Таким чином, законодавством встановлена імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виконав вимоги частини першої статті 225 ЦК України та врахував висновок експерта у сукупності з іншими доказами, яким дав належну оцінку, для з`ясування обов`язкової обставини у даних спірних правовідносинах, а саме чи усвідомлював ОСОБА_4 значення своїх дій та (або) міг керувати ними під час складання заповіту 18 березня 2015 року.
Висновок посмертної судової психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_4 на час складання та підписання заповіту 18 березня 2015 року розумів значення своїх дій та міг керувати ними ґрунтується на досліджених експертами медичної документації, а саме свідоцтва про смерть, медичної картки амбулаторного хворого, посмертного епікризу, довідках міської психоневрологічної поліклініки, КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР та матеріалів цивільної справи, у тому числі пояснень учасників справи та свідків допитаних судом. А отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що висновок посмертної судової психіатричної експертизи є повним та обґрунтованим, складеним у порядку визначеному законодавством.
Вказаний висновок узгоджується з іншими доказами дослідженими судом першої інстанції. Так, згідно довідок КЗ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР та Херсонської міської психоневрологічної поліклініки ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебував. Записи в карті амбулаторного хворого не містять опису клінічної картини зловживання алкоголем ОСОБА_4 , також у картці відсутні рекомендації щодо консультацій спеціалістами наркологами - у випадку зловживання спиртним або лікарями психіатрами - у випадку одноразово згаданих розладів пам`яті та інтелекту чи безсоння у супроводі галюцинацій.
Допитані судом свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є сусідами спадкодавця, категорично заперечували зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями, описуючи останнього як звичайну адекватну немолоду людину, яка потребувала сторонньої допомоги. 
Отже, досліджені судом докази у своїй сукупності, дають підстави для беззаперечного висновку, що ОСОБА_4 на час складання заповіту 18 березня 2015 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог про визнання заповіту недійсним з підстав того, що ОСОБА_4 не підписував оспорюваний правочин, суд першої інстанції послався на ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з урахуванням доповнення підстави позову, позивач посилався також на наявність у нього сумнівів щодо справжності підпису заповідача ОСОБА_4 у заповіті. Свої сумніви у справжності підпису ОСОБА_1 обґрунтовує, на його думку, істотною відмінністю підписів ОСОБА_4 в примірниках оспорюваного заповіту від підписів в примірниках попереднього заповіту від 17 травня 2011 року та довіреності від 17 травня 2011 року. 
Отже, виходячи з характеру спірних правовідносин у цій справі підлягає встановленню також обставина чи підписував заповідач ОСОБА_4 оспорюваний заповіт, і без встановлення цієї обставини рішення суду не може вважатися законним та обґрунтованим.
Належним доказом, який може підтвердити чи спростувати факт підписання заповідачем ОСОБА_4 заповіту від 18 березня 2015 року, може бути лише висновок судової почеркознавчої експертизи, про призначення якої заявлялось клопотання позивачем в суді першої інстанції.
Згідно з ч.1 ст.103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити необхідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 березня 2016 року, у даній справі за клопотанням позивача була призначена судова почеркознавча експертиза.
У зв`язку із невиконанням судом клопотання експерта Херсонського НДЕКЦ МВС України від 21 червня 2016 року за № 19/122-7798 (т.1 а.с.117-118), про надання додаткових матеріалів, у тому числі оригіналу документу, що підлягає дослідженню, експертом Херсонського НДЕКЦ МВС України 25 липня 2016 року за № 3814 повідомлено про неможливість проведення експертизи (т.1 а.с. 127-131).
При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що учасники справи, у тому числі позивач, були повідомлені у встановленому законом порядку щодо надходження клопотання експерта про надання додаткових матеріалів із роз`ясненням наслідків ненадання експерту додаткових матеріалів, що в подальшому призвело до відмови експерта від дачі висновків. 
Подальшому, відмовляючи у призначенні судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції виходив з того, що наданих судом матеріалів для проведення почеркознавчої експертизи недостатньо для складання об`єктивного висновку та надання відповідей на поставлені питання, а позивачем додаткових матеріалів для надання експерту не надавалось та клопотань про витребування таких матеріалів не заявлялось.
Однак, як вбачається з клопотання, експерт, зокрема, просив додатково надати копію ухвали про призначення судової почеркознавчої експертизи та уточнити перелік наданого судом порівняльного матеріалу (зразків підпису) у зв`язку з допущеною судом опискою у переліку порівняльного матеріалу. Отже виконання клопотання в цій частині могло бути виконано судом без клопотання позивача.
Також судом не вжито будь-яких заходів щодо надання експерту оригіналу документу, що підлягає дослідженню. Як вбачається з матеріалів справи оригінал заповіту (перший примірник) знаходиться у відповідача, який не надав його суду для проведення експертизи. Клопотання про витребування другого примірника заповіту з нотаріальної контори(т.1 а.с.53-54) було задоволено ухвалою суду від 24 грудня 2015 року(т.1 а.с. 58-59), проте витребувано, у тому числі оригінал другого примірника заповіту, лише для огляду. В розпорядження експерта оригінал заповіту, що є предметом дослідження, судом не наданий.
За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачем не надано суду належних доказів, а саме висновку почеркознавчої експертизи, на підтвердження своїх доводів з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Для забезпечення повного та об`єктивного розгляду справи і встановлення важливих для правильного вирішення спору обставин апеляційним судом призначена судова почеркознавча експертиза.
Висновок судової почеркознавчої експертизи, що у заповіті ОСОБА_4 від 18 березня 2015 року, зареєстрованому у реєстрі за №1-361, підпис у графі «Підпис:», рукописний запис « ОСОБА_4 » після підпису у графі «Підпис:» та рукописний запис «Заповид записано вирно вголос і підписано власноручно» під друкованим текстом «…можливість правильно та однозначно зрозуміти цей заповіт.» виконаний ОСОБА_4 , ґрунтується на тому, що встановлені збіжні ознаки у рукописних записах та підписі суттєві, численні, індивідуалізують почерк певної особи.
Ступень та характер прояву виявлених діагностичних ознак, у даному випадку, свідчать про вплив «збиваючих» факторів природнього характеру, - враховуючи предметність досліджуваного документу (заповіт) та похилий вік заповідача, вони могли з`явитися у результаті природних вікових змін людини. 
Суттєвих розбіжностей при порівнянні рукописних записів та підпису експертом не виявлено при цьому збіжні ознаки у своїй сукупності достатні для висновку про те, що підпис та рукописні записи у заповіті виконані ОСОБА_4 . 
Вказаний висновок відповідає вимогам Науково-методичним рекомендаціям з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. 
Вказаний висновок не суперечать іншим доказам що містяться у матеріалах справи, та узгоджується з поясненнями державного нотаріуса Гудими О.Б., який під час розгляду справи пояснював, що заповіт був складений у приміщені нотаріальної контори, самостійно підписаний ОСОБА_4 , при цьому обсяг цивільної дієздатності останнього не викликав сумніву, а також з поясненнями свідка ОСОБА_9 , який пояснював, що ОСОБА_4 йому говорив про свій намір переписати заповіт на ОСОБА_2 .. 
Будь-яких доказів, що ОСОБА_4 за станом здоров`я не міг власноруч підписати 18 березня 2015 року заповіт в нотаріальній конторі матеріали справи не містять. 
За таких обставин доводи позивача про підроблення підпису заповідача у заповіті складеного 18 березня 2015 року не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та спростовуються належними доказами.
А отже висновок суду першої інстанції про недоведеність доводів позивача щодо не підписання заповіту заповідачем під час апеляційного перегляду справи не спростований.
Враховуючи, що допущенні судом першої інстанції порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, підстави для скасування чи зміни рішення, відповідно до частини другої ст. 376 ЦПК України, відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 22 травня 2020 року.

Головуючий                                                                  Л.А. Приходько

Судді:                                                                         В.О. Бездрабко 

                                                                                О.А. Кузнєцова