Справа № 345/3044/19 
Провадження № 22-ц/4808/534/20 
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Маслей А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення особи з житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене у складі судді Якиміва Р.В. 27 січня 2020 року в м. Калуш, 
в с т а н о в и в:
11.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення особи з житлового будинку.
Позов мотивувала тим, що 28.01.2000 року відповідач, будучи її чоловіком, за згодою її батька ОСОБА_3 , як власника домоволодіння по АДРЕСА_1 , вселився та зареєструвався в даному помешканні. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Рішенням Калуського міськрайонного суду від 28.03.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Рішенням цього суду від 06.09.2018 року за нею визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті батька, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . 12.10.2018 року вона зареєструвала право власності на вищевказане домоволодіння. Через порушення відповідачем правил співжиття та створення неможливих умов для спільного проживання вона не може проживати та вільно користуватися належним їй на праві власності будинком, у зв`язку з чим змушена винаймати квартиру. 
Посилаючись на те, що реєстрація відповідача в належному їй житловому будинку створює для неї перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю, відповідач не являється членом її сім`ї в розумінні статті 156 ЖК України, не є наймачем житла чи іншою особою, яка має право користуватися будинком, на усні та письмові повідомлення про виселення в добровільному порядку не реагує, просила усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача з належного їй житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. 
При цьому позивач посилалася як на положення статті 391 ЦК України, так і на положення статті 116 ЖК України.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.01.2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач проживав та був зареєстрований в домоволодінні АДРЕСА_1 зі згоди попереднього власника ОСОБА_3 , батька позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . На час набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння шляхом оформлення своїх спадкових прав після смерті батька відповідач не був членом її сім`ї в розумінні статті 156 ЖК України у зв`язку із розірванням шлюбу, жодних домовленостей між нею та ОСОБА_2 щодо його проживання в належному їй домоволодінні немає, а з огляду на наявність неприязних відносин між ними позивач не може користуватися та розпоряджатися належним їй майном. При цьому суд виходив з положень статті 391 ЦК України, якими передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема зазначає, що в позовній заяві позивач просила виселити його без надання іншого житла посилаючись на систематичне порушення ним правил співжиття, створення неможливих умов для спільного проживання, у зв`язку з чим вона не може вільно користуватися та проживати в будинку і змушена винаймати квартиру. При цьому, правовою підставою для виселення позивач вказала статтю 116 ЖК України. У відзиві на позовну заяву він вказував про відсутність порушень ним правил співжиття та клопотав про витребування з поліції матеріалів перевірки вчинених ним порушень, на які посилалася позивач. Задовольнивши його клопотання, дослідивши відмовні матеріали, надані Калуським ВП ГУНП в Івано-Франківській області, а також докази, надані позивачем, та допитавши свідків, суд фактично встановив відсутність порушень ним правил співжиття, які б давали підстави для його виселення. Оскаржуваним рішенням суд вирішив виселити його з житла, однак уже з інших підстав. Таким чином, суд не визначився з дійсними підставами позову, заявленими позивачем, фактично вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позов про його виселення, керуючись нормами ЦК України, які регулюють право власності, та нормами ЖК України, які не дають прямих підстав для виселення осіб, які проживають у жилих приміщеннях на законних підставах, без вирішення вимог про втрату права на житло чи позбавлення права користування житлом. Однак, таких вимог позивачем не ставилось.
Також апелянт вказує, що посилаючись на частину 4 статті 156 ЖК України, суд не врахував положення даної норми про те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним приміщенням. Вважає, що в даному випадку підлягають застосуванню положення частин 2, 3 статті 64 ЖК України про те, що до членів сім`ї можуть відноситись і інші особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Стверджує, що він продовжує вести спільне господарство з позивачем, оскільки постійно сплачує за неї всі комунальні послуги, тривалий час робить ремонти в будинку та підтримує його в належному стані. Проте судом питання щодо їхнього спільного проживання з позивачкою не досліджувалось, нічим не спростовано і в рішенні суду не мотивовано.
Вважає, що оскільки позивач не заявляла вимог про втрату ним права на житло чи припинення його статусу як члена сім`ї і суд ці обставини не досліджував, а посилання позивача про порушення ним правил співжиття не знайшли свого підтвердження, то в задоволенні позову слід було відмовити.
З наведених підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.
В засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.
Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника.
Відповідач причину неявки суду не повідомив. 
Враховуючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи, судом виконано обов`язок щодо повідомлення учасників справи про день, час та місце судового засідання, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 12.03.1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Калуського міськрайонного суду від 28.03.2018 року розірвано (а.с. 8-9).
06.09.2018 року Калуським міськрайонним судом ухвалено рішення, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на домоволодіння по АДРЕСА_2 (а.с. 10-11).
10.10.2018 року право власності позивача на вказане домоволодіння було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12).
З довідки від 14.11.2018 року, виданої ЦНАП Калуської міської ради, вбачається, що в належному позивачу домоволодінні зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 (а.с. 15).
Також судом встановлено, що ОСОБА_1 не проживає в належному їй домоволодінні та винаймає інше житло. Відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати за адресою: АДРЕСА_1 .
Після оформлення ОСОБА_1 права власності на спадкове майно її представник адвокат Німак М.Я. двічі звертався до ОСОБА_2 із заявою про виселення з житлового будинку по АДРЕСА_1 в добровільному порядку (а.с. 18-21), однак відповідач в добровільному порядку не виселився.
Крім того, 10.06.2019 року ОСОБА_1 зверталася до Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою щодо перевірки правомірності проживання ОСОБА_2 у належному їй домоволодінні, факту створення для неї та її сина неможливих умов проживання, а також незаконного виготовлення, розпивання та реалізації алкогольних напоїв (а.с. 23).
З повідомлення про результати розгляду даного звернення від 01.07.2019 року вбачається, що відносини між сторонами носять цивільно-правовий характер; наведені у зверненні факти частково знайшли своє підтвердження; заявниці рекомендовано звернутися в суд (а.с. 24).
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 
Однак, відповідач не є членом сім`ї позивача і не був членом її сім`ї на час переходу до неї права власності на спірний будинок (10.10.2018 року), оскільки рішенням Калуського міськрайонного суду від 28.03.2018 року шлюб між сторонами розірвано. 
В обґрунтування позову позивач зазначала, що відповідач не являється членом її сім`ї в розумінні статті 156 ЖК України, не є наймачем житла чи іншою особою, яка має право користуватися будинком, а його проживання і реєстрація в належному їй житловому будинку створює для неї перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю.
За змістом частини 4 статті 41 Конституції України, частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім’ї.
Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21 серпня 2019 року в справі №167/407/17-ц.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 вселився в житловий будинок по АДРЕСА_1 з дозволу колишнього власника цього будинку ОСОБА_3 як член сім`ї позивача ОСОБА_1 (її чоловік).
Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , власником спірного домоволодіння стала його дочка ОСОБА_1 . На час набуття ОСОБА_1 права власності на домоволодіння шляхом оформлення своїх спадкових прав після смерті батька відповідач не був членом її сім`ї в розумінні статті 156 ЖК України і жодних домовленостей щодо його проживання в належному їй домоволодінні між сторонами не було. 
Отже, після припинення шлюбних відносин сторін та зміни власника будинку, право користування вказаним будинком у ОСОБА_2 припинилось. Відтак, ОСОБА_1 , як власник будинку, має право вимагати від ОСОБА_2 , який не є членом її сім`ї, усунення порушень її права власності на вказаний будинок шляхом виселення.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на володіння, користування та розпорядження належним їй житловим будинком, а тому позов слід задовольнити.
Доводи апелянта про те, що правовою підставою для виселення його із спірного житлового будинку позивач вказувала статтю 116 ЖК України та посилалася на порушення ним правил співжиття та створення неможливих умов для спільного проживання, а суд задовольнив позов, керуючись нормами ЦК України, які регулюють право власності, та нормами ЖК України, які не дають прямих підстав для виселення осіб, які проживають у жилих приміщеннях на законних підставах, без вирішення вимог про втрату права на житло чи позбавлення права користування житлом, що свідчить про те, що вирішуючи спір, суд не визначився з дійсними підставами позову, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася як на положення статті 391 ЦК України про право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, так і на положення статті 116 ЖК України, якою передбачено виселення без надання іншого жилого приміщення у випадку, зокрема, систематичного порушення правил співжиття. При цьому, позивач вказувала, що відповідач не є членом її сім`ї, а його проживання і реєстрація в належному їй житловому будинку створює для неї перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні її власністю.
В абзаці 4 пункту 9 постанови від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно керувався положеннями норм, які регулюють захист права приватної власності.
Безпідставними є і твердження апелянта про те, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користування займаним житловим приміщенням та що до членів сім`ї можуть відноситись і інші особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство, а також, що він продовжує вести спільне господарство з позивачем, так як постійно сплачує за неї комунальні послуги, робить ремонти в будинку та підтримує його в належному стані, оскільки судом встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо, що виключає ведення ними спільного господарства. Відтак, суд не мав підстав досліджувати вказане питання та надавати йому оцінку в судовому рішенні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 27 січня 2020 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський