ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2926/20 Справа № 186/858/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Варенко О.П.,
суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних сум, процентів за договором позики та 37,5 % річних від простроченої суми позики,

В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилався на те, що 04 квітня 2012 року він надав грошову позику ОСОБА_2 в розмірі 80 000,00 грн і на підтвердження цього останній власноруч написав розписку, вказавши умови та строки повернення коштів, а саме: зобов`язався повернути гроші в сумі 80 000,00 грн, з виплатою боргу за першою вимогою. 
Згідно додатку від 15 червня 2012 року щомісячний процент за договором позики - 2 500 гривень (п.7). У зв`язку з фінансовими негараздами відповідача, між ними було досягнуто домовленість, що проценти за договором позики від 04 квітня 2012 року за кожен місяць, починаючи з квітня 2012 року будуть нараховуватися по 2 500 гривень щомісячно (3,125% від суми позики) і ця сума буде сплачена разом із позикою, про що відповідач власноруч розписав по кожній сумі позики щомісячні проценти від суми позики, по деяких позиках - грошову суму, яку він зобов`язався сплачувати, після повернення кожної позики та підсумував загальну щомісячну суму процентів.
02 січня 2014 року він надав відповідачу грошову позику в сумі 150 000 гривень, підтвердженням чого є розписка від 02 січня 2014 року.
Оскільки, відповідач добровільно відмовився повертати борг 14 січня 2014 року, то рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 230 000,00 гривень (80 000 + 150 000) у зв`язку з невиконанням зобов`язань згідно розписок від 04 квітня 2012 року та 02 січня 2014 року та судові витрати 2 300 гривень, а всього стягнуто: 232 300,00 гривень.
На день звернення з даною позовною заявою, судове рішення від 22 грудня 2014 року в справі № 186/1329/14-ц не виконане. 
За цей час, станом на 01 січня 2018 року, через примусове виконання (ЗВП № 47922780), була повернута сума - 3 069,68 гривень. 
Відповідач замість повернення боргу проводить дії стосовно рухомого та нерухомого майна: відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення та інші незаконні дії з майном та коштами, незважаючи на накладення арешту.
З 16 березня 2015 року і по 31 грудня 2017 року, згідно зведеного виконавчого провадження ВП № 47922780, по виконавчому листу № 186/1329/14-ц, з ОСОБА_2 в примусовому порядку, державною виконавчою службою м.Першотравенська було стягнуто всього: 3 069,68 гривень, а саме: 337,17 гривень - 24 травня 2016 року, 337,17 гривень - 10 червня 2016 року, 55,80 гривень - 08 липня 2016 року, 209,62 гривень - 30 серпня 2016 року, 209,62 гривень - 14 вересня 2016 року, 128,02 гривень - 12 жовтня 2016 року, 128,02 гривень - 11 листопада 2016 року, 128,02 гривень - 14 грудня 2016 року, 128,02 гривень - 01 лютого 2017 року, 128,02 гривень - 02 березня 2017 року, 128,02 гривень - 15 березня 2017 року, 128,02 гривень - 11 квітня 2017 року, 128,02 гривень - 18 травня 2017 року, 128,02 гривень - 09 червня 2017 року, 128,02 гривень - 13 липня 2017 року, 128,02 гривень - 06 вересня 2017 року, 128,02 гривень - 20 вересня 2017 року, 128,02 гривень - 11 жовтня 2017 року, 128,02 гривень - 29 листопада 2017 року, 128,02 гривень - 22 грудня 2017 року.
Згідно розписки від 04 квітня 2012 року позика в розмірі 80 000 гривень, повинна була бути повернута за першою вимогою, тобто 14 січня 2014 року з усіма позиками та процентами за позиками. До суду він звернувся із позовом про повернення позики 13 серпня 2014 року.
Для того, щоб не звертатися щомісячно до суду після кожного стягнення якоїсь частки боргу стосовно інфляційних втрат, він в даному позові провів розрахунок інфляційних втрат на суми, що були стягнуті з боржника з травня 2016 року по грудень 2017 року, тобто в межах позовної давності.
Позика від 04 квітня 2012 року - 80 000 гривень.
Сума інфляційних втрат на прострочені, але стягнуті в примусовому порядку суми позики з січня 2014 року по грудень 2017 року включно (нараховуються на виплачені суми). Індекс інфляції з січня 2014 року (дати звернення до відповідача про повернення позики) по 24 травня 2016 року (дата зарахування державним виконавцем стягнутої в примусовому порядку першої суми в розмірі 337,17 гривень) становить 1.888. Позика повинна була бути повернута в січні 2014 року, але перша сума в розмірі 337,17 гривень перерахована лише в травні 2016 року, нанесено матеріальні збитки (інфляційні втрати) - 6 357,03 гривень.
Щодо 37,5 (3.125 х 12) процентів річних від простроченої суми. За період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року, в межах позовної давності, з урахуванням того, що заборгованість за позикою від 04 квітня 2012 року станом на 28 травня 2016 року становить 80 000 гривень, 37,5% річних становить - 90 000 гривень. Виходячи з засад виваженості та розумності зменшив суму, що підлягає до стягнення з 90 000 гривень до 40 000 гривень.
Щодо процентів за позикою. Щомісячна плата (проценти від суми позики) - 2 500 гривень (3,125% щомісячно від суми позики), кількість місяців в розрахунковому періоді: з 04 квітня 2012 року по 01 червня 2019 року - 806, але з урахуванням строку позовної давності, для розрахунку взяв 36 місяці, проценти становлять 2 500 х 36 = 90 000 гривень, зменшив суму до стягнення до 30 000 гривень.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 76 357,03 гривень, з яких 6 357,03 гривень - інфляційні втрати на стягнуті в примусовому порядку грошові кошти, 40 000,00 гривень - проценти річних від простроченої суми позики, 30 000,00 гривень - процент за позикою; стягнути судові витрати: судовий збір 768,40 гривень, витрати, пов`язані з прибуттям до суду та компенсація за відрив від звичайних занять 1 000,00 гривень, а також, постановити окрему ухвалу в зв`язку із систематичним порушенням законодавства України державними особами, боржником та направити її за належністю.
Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних втрат в розмірі 3 148 (трьох тисяч ста сорока восьми) гривень 68 копійок, нарахованих за період з травня 2016 року по грудень 2017 року та три проценти річних за договором позики від 04 квітня 2012 року, нарахованих за період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року включно, в розмірі 7 206 (семи тисяч двохста шести) гривень 58 копійок, а всього стягнути 10 355 (десять тисяч триста п`ятдесят п`ять) гривень 26 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 104 (сто чотири) гривні 51 копійку судового збору, сплаченого позивачем при пред`явленні позову до суду та 37 (тридцять сім) гривень 70 копійок компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять.
Решту судового збору залишено за позивачем ОСОБА_1 .
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та постановити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення процентів за договором позики, оскільки відсутність у договорі, в даному випадку розписці, умови про винагороду не означає, що договір позики є безоплатним, в цьому разі розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ. 
Посилається на укладену 15.06.2012 року додаткову угоду, в якій визначені щомісячні проценти за користування грошовими коштами у розмірі 2 500,00 грн щомісяця, що складає 3,125 %. 
Зазначає про те, що відповідно до ст. 625 ЦК України йому мають бути виплачені: сума позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ, 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Та зазначені суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
Посилався на те, що судом першої інстанції не правильно проведений розрахунок сум інфляційних, на які він має право починаючи з січня 2014 року; не правильно обрахована сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки річний процент має братися у розмірі 37,5 % річних.
Крім того, вказує на неправильність вирішення питання про розподіл судових витрат.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції залишити без задоволення.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 80 000 гривень, що підтверджується власноруч написаною розпискою. Зобов`язався повернути позику за першою вимогою.
Оскільки, відповідач суму позики не повертав, позивач 14 січня 2014 року усно звернувся до відповідача з вимогою про повернення позики.
Через неповернення позики, 13 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 80 000,00 гривень. Вимог про стягнення процентів, суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37,5 процентів річних від простроченої суми ОСОБА_1 не заявляв.
Також 02 січня 2014 року ОСОБА_1 надав відповідачу грошову позику в сумі 150 000,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою.
Остання позика не є предметом розгляду даної справи, однак позовні вимоги позивача при розгляді цивільної справи за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, стосувалися трьох боргових розписок відповідача на суми 80 000 гривень, 150 000,00 гривень та 50 000,00 гривень, були об`єднані в одне провадження та рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року №186/1329/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволені частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 230 000,00 гривень в зв`язку з невиконанням зобов`язань, згідно розписок від 04 квітня 2012 року та 02 січня 2014 року, складених на підтвердження позики та в рахунок повернення понесених судових витрат по сплаті судового збору - 2 300,00 гривень, а всього стягнуто 232 300,00 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду було оскаржене відповідачем, однак ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було визнано неподаною та повернуто заявнику. Таким чином, рішення суду набрало законної сили 13 березня 2015 року.
Відповідно до листа Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 1323/117 від 10 січня 2018 року встановлено, що по зведеному виконавчому провадженню № 47922780 по виконавчому листу № 186/1329/14-ц від 22 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 232 200,00 гривень за період з 24 травня 2016 року по 22 грудня 2017 року стягнуто 3 069,68 гривень.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання, відповідно до вимог ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положення ст. 530 ЦК України вказують на те, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до положень абз. 2 ч. 1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Також, слід зазначити, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст.82 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки в розписці не встановлений строк повернення грошових коштів за договором позики коштів у сумі 80 000,00 грн від 04 квітня 2012 року, тому він настав 14 січня 2014 року, тобто з моменту пред`явлення усної вимоги позивачем до відповідача про повернення грошових коштів, що не заперечувалося сторонами та встановлено рішенням Першотравенського міського суду від 22 грудня 2014 року у справі № 186/1329/14-ц. 
Щодо позовних вимог про стягнення нарахованих позивачем щомісячних процентів в розмірі 3,125%, тобто 2 500,00 гривень щомісячно від суми позики.
Боргова розписка від 04 квітня 2012 року не містить жодних умов про сплату будь-яких процентів, в тому числі домовленості сторін про сплату щомісячних процентів в розмірі 2 500,00 гривень на місяць.
ОСОБА_1 надав до суду в якості доказу на підтвердження домовленості з відповідачем щодо сплати відсотків записи, зроблені відповідачем 15 червня 2012 року, які називає додатком до договору позики.
Однак, враховуючи вимоги ст.ст. 80, 81 ЦПК України, надані позивачем записи відповідача, не дають суду можливості встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики щодо сплати процентів в розмірі 3,125% щомісячно від суми позики, що становить по 2 500,00 гривень, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування. 
Крім того, в даному записі вказано: « Долги : 80 тис.грн - 4.03.2012», а позовні вимоги стосуються договору позики від 04 квітня 2012 року, а не 04 березня 2012 року. 
В той же час позивач посилається на положення ст. 1048 ЦК України та розраховує проценти за позикою, вказуючи, що кількість місяців в розрахунковому періоді з 04 квітня 2012 року по 01 червня 2019 року становить - 806 місяців, але, враховуючи строк позовної давності, бере для розрахунку 36 місяців - з 01 червня 2016 року по 01 червня 2019 року.
Однак, про порушення свого права на отримання процентів позивач дізнався 14 січня 2014 року. 13 серпня 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 80 000,00 гривень, у зв`язку з чим відбулося переривання трирічного строку позовної давності.
З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 29 травня 2019 року, тобто за межами трьохрічного строку позовної давності, що узгоджується із положенням ст.ст. 256,257 ЦК України та є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України в частині позовних вимог щодо стягнення процентів за договором позики на підставі абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України за період з 01 червня 2016 року по 01 червня 2019 року.
При вирішенні позовних вимог про стягнення нарахованого позивачем встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 37,5 процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив із того, що позивач просив стягнути з відповідача 6 357,03 гривень інфляційних втрат з травня 2016 року по грудень 2017 року та 37,5% річних від простроченої суми боргу - 40 000,00 гривень, між тим, 37,5 % річних від простроченої суми боргу не встановлено договором, оскільки розписка не містить такого зобов`язання.
Проте, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 26 квітня 2017 року, справа № 3-1522гс16, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Враховуючи, що позивач звернувся 29 травня 2019 року за стягненням інфляційних втрат за період з травня 2016 року по грудень 2017 року і річних відсотків за період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем дотримано строки позовної давності.
Станом на 14 січня 2014 року сума неповернутої позики за договором від 04 квітня 2012 року становила 80 000,00 гривень.
Відповідно до листа Першотравенського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області № 1323/117 від 10 січня 2018 року встановлено, що по зведеному виконавчому провадженню № 47922780 по виконавчому листу № 186/1329/14-ц від 22 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 232 200,00 гривень за період з 24 травня 2016 року по 22 грудня 2017 року стягнуто 3 069,68 гривень.
Враховуючи те, що позика повинна була бути повернута 14 січня 2014 року, але перша сума в розмірі 337,17 гривень, перерахована позивачу в рахунок боргу, лише в травні 2016 року, розрахунок інфляційних втрат становить:
337,17 грн сума боргу повернута 24 травня 2016 року, інфляційні втрати: 297,20 грн;
337,17 грн сума боргу повернута 10 червня 2016 року, інфляційні втрати: 297,20 грн;
55,80 грн сума боргу повернута 08 липня 2016 року, інфляційні втрати: 49,00 грн;
209,62 грн сума боргу повернута 30 серпня 2016 року, інфляційні втрати: 182,50 грн;
209,62 грн сума боргу повернута 14 вересня 2016 року, інфляційні втрати:182,50 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 12 жовтня 2016 року, інфляційні втрати: 115,77 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 11 листопада 2016року, інфляційні втрати:122,59 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 14 грудня 2016 року, інфляційні втрати: 127,10 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 01 лютого 2017 року, інфляційні втрати: 132,23 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 02 березня 2017 року, інфляційні втрати: 134,83 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 15 березня 2017 року, інфляційні втрати: 139,57 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 11 квітня 2017 року, інфляційні втрати: 139,57 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 18 травня 2017 року, інфляційні втрати: 145,48 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 09 червня 2017 року, інфляційні втрати: 145,48 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 13 липня 2017 року, інфляційні втрати: 149,86 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 06 вересня 2017 року, інфляційні втрати: 150,13 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 20 вересня 2017 року, інфляційні втрати: 155,70 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 11 жовтня 2017 року, інфляційні втрати: 155,70 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 29 листопада 2017 року, інфляційні втрати: 161,69 грн;
128,02 грн сума боргу повернута 22 грудня 2017 року, інфляційні втрати: 164,58 грн.
Таким чином, інфляційні втрати на прострочені, стягнуті в примусовому порядку, кошти, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 04 квітня 2012 року, за період з травня 2016 року по грудень 2017 року, становлять: 3 148,68 гривень.
Щодо вимог про стягнення 3% річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України, за договором позики від 04 квітня 2012 року, за період з 28 травня 2016 року по 28 травня 2019 року. 
При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.
Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу станом на 28 травня 2016 року - 80 000,00 гривень, помноженого на кількість днів прострочення - 1 096 днів (366+365+365), помноженого на 3%, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто, 80 000,00 гривень х 1 096 днів х 3 : 100 : 365 = 7 206,58 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 256, 257, 258, 261, 264, 267, 509, 526, 530, 610, 611, 625, 626, 629, 631, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 76, 77, 82 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог позивача.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині стягнення процентів за договором позики, визначивши їх розмір на рівні облікової ставки НБУ, відповідно до ст. 1048 ЦК України, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції відносно зазначених вимог.
Згідно матеріалам справи, про порушення свого права на отримання процентів з 01.06.2016 року по 01.06.2019 року на підставі абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач дізнався 14 січня 2014 року. 13 серпня 2014 року звернувся до суду з позовом про стягнення суми позики - 80 000,00 гривень, у зв`язку з чим відбулося переривання трирічного строку позовної давності.
З даним позовом звернувся до суду 29 травня 2019 року, тобто за межами трьох річного строку позовної давності, що узгоджується з положенням ст.ст. 257, 261, 267 ЦК України.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на укладену 15.06.2012 року додаткову угоду, в якій визначені щомісячні проценти за користування грошовими коштами у розмірі 2 500,00 грн щомісяця, що складає 3,125 %, не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав. 
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач надав суду в якості доказу на підтвердження домовленості щодо сплати відсотків записи, зроблені відповідачем, які називає додатком до договору позики від 15 червня 2012 року.
Однак, такий додаток до договору позики не дає можливості суду встановити факт наявності домовленості між сторонами договору позики, про сплату процентів в розмірі 3,125% щомісячно від суми позики, що становить по 2 500,00 гривень, на постійній щомісячний основі, початок та закінчення періоду їх нарахування. Крім того, в даному записі вказано: « Долги : 80 тис.грн - 4.03.2012», а позовні вимоги стосуються договору позики від 04 квітня 2012 року, а не 04 березня 2012 року.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не правильно здійснив розрахунок сум інфляційних, на які він має право, починаючи з січня 2014 року; не правильно обрахував суму 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача, оскільки річний процент має братися у розмірі 37,5 % річних, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції.
Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправильно здійснив розподіл судових витрат, не можуть бути прийняті судом до уваги з наступних підстав.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки відповідно до ст.138 ЦПК України, їх несуть сторони.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині компенсації за відрив від звичайних справ, колегія суддів виходить з того, що згідно ч.2 ст.138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України постанова від 27 квітня 2006 р. № 590, згідно якої сума компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому приймається процесуальне рішення або здійснюється процесуальна дія, і не може перевищувати її розміру, обчисленого за фактичні години відриву від звичайних занять.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач є пенсіонером, судові засідання в справі відбувалися: 27 серпня 2019 року (13 хвилин); 21 жовтня 2019 року (14 хвилин) та 06 листопада 2019 року (60 хвилин), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обґрунтованим розміром компенсації є 37,70 гривень, згідно розрахунку (87 хвилин - час судових засідань х 25 грн 13 коп - мінімальна погодинна оплата праці, встановлена Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» станом на 01 січня 2019 року).
Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що від 1,12 гривень компенсації (відшкодування) за відрив від звичайних занять, становить менше 1 копійки, у зв`язку з чим ці витрати компенсації також не підлягають.
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду. 
Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2019 року - залишити без змін в оскаржуваній частині.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова