Номер провадження: 22-ц/813/4199/20 
Номер справи місцевого суду: 513/239/19
Головуючий у першій інстанції Тончева Н. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
розглянувши в приміщенні Одеського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 червня 2019 року по цивільній справі за позовом Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», представником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «Граве Україна» про відшкодування завданої майнової шкоди

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року, Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПАТ «СК «ПЗУ Україна») звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «Граве Україна» (далі – ПАТ «СК «Граве Україна»), в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь суму завданої майнової шкоди в розмірі 32622,97 грн. та судові витрати на оплату судового збору. 
Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 11 червня 2019 рокуу задоволенні позову Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», представником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «Граве Україна» про відшкодування завданої майнової шкоди – відмовлено.    
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ «СК «ПЗУ Україна» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 червня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «СК «ПЗУ Україна» витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» і ОСОБА_3 було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії AM № 121378 від 25 жовтня 2017 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу марки «Lexus RX 350» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.5-17).
31 жовтня 2017 року в м. Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Lexus RX 350» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 під управлінням водія ОСОБА_3 , що належить ОСОБА_4 та автомобіля марки «Hyundai Accent» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під управлінням ОСОБА_2 
31 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з заявою про настання страхового випадку по договору страхування Авто КАСКО (а.с.21-25).
Згідно із Звітом № 188063 від 09 листопада 2017 року вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля марки «Lexus RX 350» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 79 000 гривень 67 копійок, а вартість матеріального збитку, завданого власнику застрахованого автомобіля становить 43 794 гривні 93 копійки (а.с.31-40).
Відповідно до постанови Київського районного суду міста Одеси від 13 листопада 2017 року особою, винною у настанні ДТП, визнано ОСОБА_2 та притягнуто останню до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.18-19).
Відповідно до Рахунку № 12900 від 13 листопада 2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого автомобіля марки «Lexus RX 350» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 75730 гривень 02 копійки (а.с.26).
Відповідно до акту виконаних робіт № 000000129 від 19 грудня 2017 року, вартість складників, що підлягають заміні (Сс) становить 51 086 гривень 15 копійок, вартість необхідних матеріалів (См) - 5 673 гривні 43 копійки, вартість ремонтно-відновлювальних робіт(Ср) - 17 370 гривень, що загалом складає вартість відновлювального ремонту в сумі 74 129 гривень 58 копійок (а.с.27-28).
На виконання умов договору страхування ПрАТ «ПЗУ Україна» сплатило Страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 74 129 гривень 58 копійок, що підтверджується платіжними дорученнями № 8449 від 21 листопада 2017 року (а.с.45) та № 10643 від 16 січня 2018 року (а.с.46).
Виплата страхового відшкодування була здійснена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відповідності до статті 25 Закону України «Про страхування» на підставі заяви Страхувальника про настання страхового випадку від 31 жовтня 2017 року, страхових актів № UA        2017103100034/L01/01        від 20 листопада 2017 року (а.с.41-42) та № UA 2017103100034/L01/02 від 12 січня 2018 року (а.с.43-44). 
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання страхової події була застрахована в ПрАТ «СК «Граве Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 4709426, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну потерпілого в сумі 100 000 гривень та франшизу в розмірі 500 гривень (а.с.47).
В порядку досудового врегулювання спору на вимогу ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про відшкодування завданої майнової шкоди №595/18 від 16 травня 2018 року на суму 43294 гривні 93 копійки, ПрАТ «СК «Граве Україна» сплатило на користь ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування в розмірі 41 506 гривень 61 копійка, що підтверджується Страховим актом №ОСЦВ/АК.4709426/1 та розрахунком страхового відшкодування.
23 серпня 2018 року представником ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було направлено на адресу ОСОБА_2 вимогу про відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 32622 гривні 97 копійок, тобто різниці між фактичним розміром шкоди і розміром страхового відшкодування (а.с.48).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, яка не перевищила ліміт відповідальності, а тому позивачеві слід звернутися з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Граве Україна» з вимогою про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та виплаченого страхового відшкодування, оскільки даний випадок визнано страховим та у ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, розмір якого не перевищує ліміт відповідальності страховика ОСОБА_2 .
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке. 
Так, згідно ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування»).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Предметом даного позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування в розмірі 32622 гривні 97 копійок, тобто різниці між фактичним розміром шкоди і розміром страхового відшкодування.
Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань :
-договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування;
-деліктне зобов`язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП;
-договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Судовим розглядом справи встановлено, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування в розмірі 74 129 гривень 58 копійок.
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
З огляду на вказане, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що у зазначеній справі третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останньої. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених статтею 38 вказаного Закону.
Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.
Матеріалами справи встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент настання страхової події була застрахована в ПрАТ «СК «Граве Україна» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АК № 4709426, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну потерпілого в сумі 100 000 гривень та франшизу в розмірі 500 гривень.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду по справі №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року.
З огляду на вищевикладене обґрунтованим є висновок районного суду, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, яка не перевищила ліміт відповідальності, отже, позивачеві слід звернутися з позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «Граве Україна» з вимогою про стягнення різниці між фактичним розміром шкоди та виплаченого страхового відшкодування, оскільки даний випадок визнано страховим та у ПрАТ «Страхова компанія «Граве Україна» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, розмір якого не перевищує ліміт відповідальності страховика ОСОБА_2 . 
До вказаного висновку суд дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги у цій частині оскаржуваного рішення його висновки не спростовують – суд першої інстанції вірно використав правову позицію Великої палати Верховного суду від 04 липня 2018 року, що підлягає застосуванню по цій справі.
При цьому частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Суд першої інстанції навів у рішенні досить детально аналіз діючої правової позиції ВС, доводи апелянта не дають підстав для висновків про необхідність застосування іншої правової позиції, адже здійснені виплати страховою компанією не перевищують встановлений у розмірі 100000 гривень страховий ліміт, а позовні вимоги є заявленими стосовно відшкодування матеріальної шкоди у загальному розмірі, що не перевищує зазначеного страхового ліміту.
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 13, 274, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» - залишити без задоволення. 
Рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 червня 2019 року по цивільній справі за позовом Приватного Акціонерного Товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», представником якого є ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «Граве Україна» про відшкодування завданої майнової шкоди – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 12.03.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда