ПОСТАНОВА
Іменем України

19 червня 2020 року 
Київ
справа № 1.380.2019.002044
адміністративне провадження № К/9901/31560/19
                                              № К/9901/34055/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Білоуса О.В.,  Гусака М.Б., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2019 року (головуючий суддя - Довга О. І., судді: Бруновська Н. В., Затолочний В. С.) та
касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року (головуючий суддя - Довга О. І., судді: Бруновська Н. В., Затолочний В. С.)
у справі № 1.380.2019.002044 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС про визнання протиправним і скасування рішення, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС (далі - Митниця, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів № UA209000/2019/000131/2 від 22.02.2019 року, яким визначено митну вартість автомобіля SKODA OCTAVIA, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 13337,50 EUR;
- стягнути на його користь з Митниці моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн;
- стягнути на його користь з Митниці судові витрати в розмірі 15456,80 грн, які складаються з: судового збору в сумі 1536,80 грн; витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн; витрат, пов`язаних із підготовкою до розгляду справи: послуги з перекладу документів - 1420,00 грн, зроблений судовим експертом висновок № 47/19 від 15 квітня 2019 року - 2500,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що Львівська митниця ДФС безпідставно, в порушення норм статті 57 Митного кодексу України (далі - МК України) та за наявності всіх документів, що підтверджують заявлену декларантом митну вартість товару (автомобіля марки SKODA OCTAVIA) та обраний метод її визначення, прийняла оскаржувані картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення та рішення про коригування митної вартості товарів.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 26 червня 2019 року у задоволенні позову відмовив.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 7 жовтня 2019 року рішення суду першої інстанції скасував, ухвалив нове рішення, яким визнав протиправним та скасував рішення Львівської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000131/2 від 22 лютого 2019 року.
Додатковою постановою від 4 листопада 2019 року Восьмий апеляційний адміністративний суд вирішив питання розподілу судових витрат: стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС на користь  ОСОБА_1  1921 грн понесених судових витрат на сплату судового збору; відмовив ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення з відповідача понесених судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правову допомогу, а також витрат, пов`язаних із підготовкою справи до розгляду; відмовив ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.
Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили такі обставини.
27 грудня 2018 року ОСОБА_2 придбано у нерезидента «Auto Welt Kassel» згідно з рахунком (а. с. 11-12) уживаний легковий автомобіль марки SKODA модель OCTAVIA, рік випуску та модельний рік 2015, тип кузова універсал, дизельний двигун з об`ємом 1968 см куб., ідентифікаційний номер автомобіля НОМЕР_1 , дата введення в експлуатацію 30 квітня 2015 року.
З метою здійснення митного оформлення названого автомобіля на ОСОБА_1 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівброксервіс» подано Львівській митниці ДФС електронну митну декларацію (далі - ЕМД, МД) UA209190/2019/025343 від 20 лютого 2019 року, у якій заявлена митна вартість в розмірі 8500,00 EUR була визначена за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) (а. с. 55).
На підтвердження митної вартості товару митному органу для митного оформлення товару надано такі документи (рядок 44 ЕМД):
0380 б/н від 27 грудня 2018 року (рахунок-фактура (інвойс);
1701 UA209070/2019/00479 від 24 січня 2019 року;
2800 EM600147 від 30 квітня 2015 року.
Відповідачем за результатами розгляду даної декларації запропоновано подати необхідні документи відповідно до ч.3 ст.53 Митного кодексу України (а. с. 86), а саме:
- якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності, інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації вказаного товару;
- якщо здійснювалося страхування - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування, транспортні (перевізні документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення товару, висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями;
- копію митної декларації країни відправлення.
У відповідь на пропозицію подати додаткові документи, повідомлено про відсутність додаткових документів. Також висловлено прохання прийняти рішення без урахування строку, визначеного частиною третьою статті 53 МК України (а. с. 84).
Відповідачем 22 лютого 2019 року прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2019/000131/2, згідно з яким вартість імпортованого автомобіля скориговано до 13337,50 EUR, а також картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209190/2019/00409 (а. с. 53-54).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбано ОСОБА_2 у нерезидента «Auto Welt Kassel» згідно з рахунком. Однак, митне оформлення названого автомобіля здійснювалося на ОСОБА_1 Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівброксервіс», яке подало ЕМД до Львівській митниці ДФС. Експортна декларація країни відправлення MRN 18DE345497804444E3 від 28 грудня 2018 року (а. с.14), яка, як зазначає позивач, подавалася, в дійсності не подавалася, про що також свідчить пропозиція митного органу таку надати (а. с. 86). Ненадання експортної декларації також підтверджується і карткою відмови (а. с. 83), у якій перелічені всі документи, які надавалися митному органу. Рахунок на оплату автомобіля і експортна декларація (яка не подавалася митному органу) оформлені на ОСОБА_2 , а не на позивача - ОСОБА_1 . Доказів оплати вартості придбаного автомобіля матеріали справи не містять. Також суд першої інстанції зазначив, що видане позивачем ОСОБА_2 доручення не посвідчене і у жодному із документів (рахунку, експортній декларації) не зазначено, що автомобіль придбано позивачем через представника. Допитаний судом свідок ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні, що продавець автомобіля відмовився оформляти документи на ОСОБА_1 без його особистої присутності. Доказів надання коштів позивачем на придбання автомобіля для виконання доручення матеріали справи не містять. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку що надані до митного оформлення документи не є достатніми для підтвердження заявленої декларантом митної вартості транспортного засобу.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи - поза увагою залишив ту обставину, що не погоджуючись із оскарженим рішенням відповідача про коригування митної вартості товарів позивач надав гарантії відповідно до положень розділу X Митного кодексу України, тобто саме ОСОБА_1 крім основної суми митних платежів за митною вартістю до коригування, додатково, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, сплатив суму вищевказаних донарахувань, що підтверджується копіями дублікатів банківських квитанцій. При цьому, відповідач не висловив жодних заперечень та зауважень щодо того, що рахунок на оплату автомобіля та експортна декларація оформлені на ОСОБА_2 , а не на позивача, а також на те, що автомобіль було придбано для позивача ОСОБА_2 . З огляду на таку позицію, на переконання суду апеляційної інстанції, Митниця повинна була відмовити позивачу в оформленні імпортованого автомобіля за митною декларацією з огляду на невідповідність суб`єктного складу, а не приймати рішення про коригування митної вартості. Проте відповідач прийняв сплачені позивачем платежі, а відтак, визнав, що оформлені на ОСОБА_2 документи можуть бути враховані як джерело інформації для визначеної митної вартості імпортованого транспортного засобу. 
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, Львівська митниця ДФС подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що жодних документів, які підтверджують вартість та здійснення оплати за автомобіль декларантом до митного оформлення не надано, а тому висновок апеляційного суду, що декларантом було надано повний пакет документів не відповідає обставинам справи. Також звертає увагу на те, що факт здійснення Львівською митницею ДФС оформлення транспортного засобу не є релевантним до висновку про подання до митного оформлення документів, які можуть бути використані як джерело для визначення митної вартості. Здійснивши оформлення, Львівська митниця ДФС визнала право ОСОБА_1 на ввезення автомобіля на митну територію України та поміщення його в митний режим "імпорт" зі сплатою належних платежів та з дотриманням вимог нетарифного регулювання. Таке право ОСОБА_1 не було заперечено жодною особою на момент перетину ним митного кордону, митного оформлення та в подальшому. Свідок у суді першої інстанції також не заперечував права власності ОСОБА_1 на ввезений автомобіль. Однак, визнання права ОСОБА_1 на ввезення та розмитнення автомобіля не мало та не могло мати своїм наслідком безумовне визнання Львівською митницею ДФС можливості використання поданих до митного оформлення документів, як джерела інформації для визначення митної вартості. Адже така можливість настає лише в наслідок виконання вимог ряду положень глави IX МК України. Належне документальне підтвердження характеру відносин між гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 в митниці відсутнє, а до митного оформлення позивачем не надано жодного документа, який би засвідчив у кого, коли та за яку суму громадянином ОСОБА_1 був придбаний автомобіль.
Позивач надіслав відзив на касаційну скаргу Львівської митниці ДФС, в якому, посилаючись на безпідставність доводів, викладених у скарзі, та правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить залишити постанову суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
ОСОБА_1 не погодився з додатковою постановою, подав на неї касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення цим судом норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову та прийняти нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської митниці ДФС судові витрати, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу та витрат, пов`язаних із підготовкою до розгляду справи (бюро перекладів та зроблений судовим експертом висновок №47/19 від 15 квітня 2019 року) пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Від Львівської митниці ДФС надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, в якому, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції під час вирішення питання розподілу судових витрат у справі, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а додаткову постанову апеляційного суду - без змін.
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким внесено зміни, зокрема, щодо меж касаційного перегляду, підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін, підстав для задоволення касаційної скарги і скасування судових рішень.
Водночас, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційних скарг та відзивів на них, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Львівської митниці ДФС підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, відповідно до статті 49 МК України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані, зокрема, подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню (частина друга статті 52 МК України).
Відповідно до статті 53 МК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (частина друга статті 53 МК України).
Як визначено у частині третій статті 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи відповідно до переліку, наведеного в даній нормі.
Відповідно до частин першої - третьої статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Згідно з частинами шостою та сьомою вказаної статті МК України, орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. 
Відповідно до частини першої статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Положеннями частин другої та третьої статті 57 МК України визначено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
За приписами частини восьмої статті 57 МК України, у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що основним методом визначення митної вартості товарів є перший метод (за ціною договору), але обов`язок довести задекларовану митну вартість товару лежить на декларанті. Декларант при митному оформленні імпортованого товару зобов`язаний надати документи за переліком, визначеним частиною другою статті 53 МК України. Контролюючий орган вправі витребувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. 
Водночас, наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Такі сумніви можуть бути зумовлені, зокрема неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товару, невідповідністю характеристик товару, зазначених у поданих документах, результату митного огляду цього товару, порівнянням заявленої митної вартості з митною вартістю ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 7 травня 2020 у справі № 826/10527/17.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підтвердження митної вартості транспортного засобу марки «SKODA» моделі «OCTAVIA» 2015 року випуску, визначеною за першим методом - за ціною договору, позивачем надано митному органу рахунок-фактуру (інвойс) б/н від 27 грудня 2018 року, оформлений нерезидентом - компанією «Auto Welt Kassel» на ОСОБА_2 . Інші надані позивачем документи (акт про проведення огляду транспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, договір про надання послуг митного брокера, заява на посвідчення, платіжний документ про сплату митних та інших платежів, паспорт) митної вартості товару не стосуються. Отже, на підтвердження заявленої митної вартості товару надано виключно рахунок-фактуру, який стосується правовідносин, учасником яких позивач не є, що, на переконання суду касаційної інстанції, не може вважатися наданням достатніх документів на підтвердження митної вартості товару, заявленої декларантом.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що надані до митного оформлення документи не є достатніми для підтвердження заявленої декларантом митної вартості транспортного засобу є правильними.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, долучений до матеріалів справи висновок експерта не може бути врахований, оскільки такий складений 15 квітня 2019 року, відповідно, не подавався митному органу під час митного оформлення автомобіля. Експортна декларація країни відправлення також не подавалася, про що свідчать митна декларація (а. с.88), та пропозиція митного органу таку надати (а. с. 86). Ненадання експортної декларації також підтверджується і карткою відмови. 
Відтак, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність у митного органу обґрунтованих сумнівів у правильності визначення митної вартості декларантом, оскільки позивачем не надано достатній пакет документів, який би підтвердив числові значення складових митної вартості автомобіля, відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за цей транспортний засіб позивачем, що в свою чергу було правовою підставою для витребування відповідачем додаткових документів у декларанта та надало митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
При цьому, колегія суддів враховує, що позивачем під час митного оформлення автомобіля не було надано митному органу належних доказів ані щодо оплати заявленої позивачем вартості придбаного автомобіля, ані щодо оформлення належним чином передачі ОСОБА_2 повноважень на представництво для його придбання. При цьому, покази свідка, якого допитано судом апеляційної інстанції щодо обставин придбання ним автомобіля, не впливають на оцінку правомірності поведінки митного органу під час здійснення митного оформлення.
Висновки суду апеляційної інстанції про те, що Митниця, у разі виникнення у неї сумнівів щодо особи, яка придбала автомобіль, повинна була відмовити позивачу в оформленні імпортованого автомобіля за митною декларацією з огляду на невідповідність суб`єктного складу, а не приймати рішення про коригування митної вартості, колегія суддів вважає помилковими, оскільки питання цивільно-правового характеру (набуття права власності) та їх документальне оформлення не входить до компетенції митниці у процедурах митного оформлення товару.
Як вже зазначалося, митні органи мають виключну компетенцію саме в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості. Питання суб`єктного складу учасників правовідносин щодо набуття прав на товар, який проходить митне оформлення, може досліджуватися митним органом не з метою встановлення дійсного власника товару, а з метою встановлення походження товару задля визначення тих документів, які можуть підтвердити митну вартість. Крім того, Митний кодекс України не містить такої підстави для відмови у митному оформленні товару, про яку зазначив апеляційний суд.
Також колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про неможливість автоматичного визнання як джерела інформації для визначення митної вартості товарів документів, які не мають правового зв`язку із декларантом, оскільки такі документи містять інформацію про показники вартості автомобіля в межах договору іншої особи ( ОСОБА_2 ) з продавцем автомобіля (нерезидентом «Auto Welt Kassel»).
Помилковими є посилання суду апеляційної інстанції, що відповідач прийняв сплачені позивачем платежі, при цьому не висловив жодних заперечень та зауважень щодо того, що рахунок на оплату автомобіля та експортна декларація оформлені на ОСОБА_2 , а не на позивача, а також на те, що автомобіль було придбано для позивача ОСОБА_2 тим самим визнавши, що оформлені на ОСОБА_2 документи можуть бути враховані, як джерело інформації для визначеної митної вартості імпортованого транспортного засобу.
Зі встановлених судами обставин справи вбачається, що у митного органу виникли обґрунтовані сумніви у правильності визначення декларантом митної вартості, оскільки заявлена митна вартість товару не підтверджена документально, про що зазначено безпосередньо і в рішенні про коригування митної вартості. Варто зауважити, що документи на ім`я іншої особи про умови придбання цього автомобіля не можна вважати такими, що містять відомості щодо ціни договору, що була фактично сплачена або підлягала сплаті саме позивачем за вказаний автомобіль. Отже, відповідач не мав достатніх підстав для визнання митної вартості автомобіля за основним методом (ціною договору) виключно на підставі ціни договору, який укладено не з позивачем, що, відповідно, зумовлює можливість понесення позивачем додаткових витрат, які б могли вплинути на складові митної вартості. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що митницею правомірно витребувано додаткові документи: якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
При цьому, ці документи визначені частиною другою статті 53 МК України, як такі, що підтверджують митну вартість товарів, тобто які є основними при митному оформленні товару, і у цій справі при встановлених обставинах придбання автомобіля іншою особою, мають суттєве значення. Також відповідачем витребувано копію митної декларації країни відправлення, яка визначена частиною третьою статті 53 МК України як додатковий документ.
Враховуючи, що на пропозицію митниці додаткових документів позивачем не було надано, а надані не давали можливості для застосування першого методу, відповідно до приписів Митного кодексу України було проведено процедуру консультацій, під час якої встановлена неможливість застосування другорядних 2а, 2б, 2в, 2г методів визначення митної вартості з наведенням належного обґрунтування неможливості їх застосування. Відповідно митним органом правомірно застосовано резервний метод 2ґ.
Доводів про порушення митницею процедури проведення консультацій позивачем висловлено не було.
Відповідно до статті 352 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, прийнята з дотриманням норм процесуального права, але помилково була скасована апеляційним судом, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню, з залишенням в силі постанови суду першої інстанції.
Статтею 139 КАС України визначено порядок розподілу судових витрат. Згідно з частиною шостою наведеної статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що судом касаційної інстанції скасовується постанова суду апеляційної інстанції про задоволення позову та залишається в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, заявлені до стягнення позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідно до статті 139 КАС України, а тому колегія суддів вважає недоцільним здійснення перевірки правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні додаткової постанови, оскільки така підлягає скасуванню безвідносно до поданої касаційної скарги позивача на неї.
Висновки, що додаткова постанова суду апеляційної інстанції є предметом касаційного перегляду незалежно від наявності касаційної скарги на неї, оскільки є невід`ємною частиною судового рішення по суті вимог позову та апеляційної скарги, висловлено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23 березня 2020 року у справі №240/6150/18.
Керуючись статтями 341, 345, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2019 року задовольнити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року задовольнити частково.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 7 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.002044 та додаткову постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2019 року скасувати.
Залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002044.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
О.В. Білоус 
 М.Б. Гусак ,
Судді Верховного Суду