Єдиний унікальний номер справи 381/3887/19  
           Провадження №22-ц/824/4672/2020

 
П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
05 червня 2020 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,    
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його наступним:
15 жовтня 2010 року між банком та  ОСОБА_1  був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 30 вересня 2019 року загальна сума заборгованості становила 178 570,32 грн., з яких: 1296,42 грн. - заборгованість за кредитом; 171 465,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5808,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Звернув увагу на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість, яку позивач просить стягнути становить 119 946,11 грн., з яких: 1296,42 грн. - заборгованість за кредитом; 118 649,69 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 15.10.2010 р. по 31.01.2019 р. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2019 року позов задоволений частково, стягнуто із  ОСОБА_1  заборгованість за кредитом в розмірі 1296,42 грн. та судові витрати в сумі 20,74 грн.В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить змінити рішення суду, скасувавши його в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, в іншій частині просив рішення залишити без змін. Скаргу обґрунтовує тим, що суд безпідставно прийшов до висновку про неналежне здійснення усіх нарахувань за кредитом, оскільки вони нараховувалися у відповідності до умов кредитного договору. Основними вимогами банку є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів. В той же час суд безпідставно відмовив у стягненні нарахувань за користування кредитними коштами, чим порушив вимоги діючого законодавства. Факт отримання кредиту та розмір заборгованості не було оспорено позичальником, заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, що є підтвердженням прийняття діючих умов. Крім того суд не звернув увагу на наявність в матеріалах справи довідки про умови кредитування, які були підписані позичальником. Таким чином у справі наявні докази, з яких можна ідентифікувати, на яких саме умовах було отримано кредит. 
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було належним чином доведено його право на нарахування заявлених відсотків за кредитом, у зв`язку з чим позов було задоволено лише в частині стягнення  суми заборгованості за кредитом. З такою позицією погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачені підстави для звільнення особи від обов`язку доказування. Зокрема обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також не потребують доказування й обставини, визнані судом загальновідомими, або обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
З аналізу вищевказаних норм вбачається, що суд має право прийняти посилання та твердження сторони лише у випадку їх належного доведення в ході розгляду справи, за виключенням випадків, коли такі обставини не потребують окремого доведення. При цьому сам лише факт відсутності заперечень іншої сторони проти таких посилань та тверджень не може вважатися їх визнанням, оскільки для визнання таких обставин законодавець передбачив окрему форму висловлення (пряме зазначення про таке визнання в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників), про що прямо вказано в ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
В ході розгляду справи суд першої інстанції вважав доведеним як факт отримання відповідачем кредиту, так і наявність підстав для стягнення кредитних коштів у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитом. Погодився з цим і апелянт, оскарживши рішення лише в частині вимог, в задоволенні яких судом було відмовлено. Зважаючи на матеріали справи, зокрема наявність в анкеті-заяві підпису позичальника про фактичне тримання кредитної карти, колегія суддів також вважає доведеним факт отримання крдиту шляхом отримання позичальником відповідного платіжного інструменту - банківської картки. 
Стосовно вимоги про стягнення нарахованих банком відсотків за користування кредитом. Свою позицію щодо неналежного доведення вимоги про стягнення заявлених відсотків суд першої інстанції обґрунтовував тим, що представлені до суду умови та правила кредитування, якими визначено розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами, не підписані позичальником, відтак неможливо ідентифікувати, чи саме ці умови погодили сторони при укладенні договору. При цьому суд не звернув увагу на надану позивачем копію довідки про умови кредитування, на якій міститься підпис позичальника. Таким чином у суду наявна можливість встановити, на яких саме умовах щодо розміру та порядку нарахування відсотків було отримано кредит. Тим не менш, колегія суддів апеляційного суду поділяє висновок про неналежне доведення позивачем вимоги про стягнення відсотків за кредитом у розмірі, заявленої банком. 
Позивач заявив вимогу про стягнення нарахованих на суму кредиту 118 649,69 грн. відсотків. В той же час з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с. 5-6) вбачається, що при нарахуванні відсотків позивач  використовував не умови кредитування, зазначені у довідці (а.с.8), а зовсім інші, в більшому розмірі, які не можуть бути використані при розрахунку заборгованості за цим договором. В той же час розрахунок  заборгованості за погодженими умовами кредитування позивачем до суду надано не було. Відсутня можливість проведення такого розрахунку і безпосередньо у суду, оскільки для цього необхідні дані, які до суду представлені не були, зокрема стосовно й того,  яким чином та на які цілі (на який вид нарахувань) за весь заявлений банком період (з 15.10.2010 р. по 31.01.2019 р.) ним зараховувалися кошти, які фактично сплачувалися відповідачем, без чого неможливо встановити реальний розмір залишку заборгованості тіла кредиту, на який мають нараховуватися відсотки. При цьому наданий позивачем розрахунок не може бути прийнятий судом з огляду на його явну невідповідність як умовам кредитування, так і вимогам закону. Зокрема, наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості за договором містить нарахування на частину заборгованості за тілом кредиту (прострочена заборгованість) у розмірі, що не тільки не відповідає наявним умовам кредитування, але й набагато (в сотні разів) перевищує нараховані відсотки за цей же період за такою ж відсотковою ставкою на суму тіла кредиту, яку банк визначає як поточну заборгованість за тілом кредиту. За таких умов у суду відсутні підстави для прийняття такого розрахунку до уваги, тому підстави для стягнення заявленої банком заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 118 649,69 грн. відсутні.  Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга в цій частині не підлягає до задоволення. 
При вирішенні справи колегія суддів також зважає на те, що разом з апеляційною скаргою банком було подано ряд документів, зокрема виписку руху коштів по рахунку. У відповідності до положень ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи довів неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Вказані докази не були представлені до суду першої інстанції, а апелянт не обґрунтовував наявності передбачених ст. 367 ЦПК України підстав для прийняття таких доказів в суді апеляційної інстанції. За таких умов надіслані разом з апеляційною скаргою документи не можуть бути прийняті судом та враховуватися при вирішенні справи.
З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про недоведеність позивачем своїх вимог в частині стягнення заявлених відсотків за кредитом, а зазначені в апеляційній скарзі доводи є безпідставними та не спростовують законності оскаржуваного рішення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                  С.О. Журба

Судді                                                                                                              Т.О. Писана   

                                                                                                                        К.П. Приходько