ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 810/2128/18                                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Брагіна О.Є.,                                                                                                                                                    Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 року                                                                                                 м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Степанюка А.Г., Файдюка В.В.
при секретарі                                   Горяіновій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні без участі сторін апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ НП в Київській області) в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати заробітної плати (грошового забезпечення), а саме: доплати за роботу (службу) в нічний час за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року;
- стягнути з ГУ НП в Київській області заборгованості по заробітній платі (грошовому забезпеченню) за роботу (службу) в нічний час за період з 01.01.2016 року по 31.03.2016 року в сумі 448,92 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою терміну її виплати у розмірі 135,59 грн.; 
- зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2019 року значений позов задоволено частково. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.
27.04.2020 року на електронну адресу суду від представника ГУ НП в Київській області надійшло клопотання про перенесення розгляду справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши зазначене клопотання дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню, оскільки участь сторін не є обов`язковою, а матеріали справи містять належні докази для розгляду справи по суті. 
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слуханню справи.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , починаючи з 07.11.2015 року, був прийнятий на службу до Національної поліції на підставі наказу ГУ НП в Київській області від 07.11.2015 року №1 о/с, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.18).
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області (по особовому складу) від 31.08.2016 року № 512 о/с звільнено зі служби в поліції.
Отже, звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції мало наслідком виникнення у ГУ НП в Київській області обов`язку провести з ним повний розрахунок за всіма видами грошового забезпечення.
26.11.2016 року представник позивача звертався до відповідача із адвокатським запитом, в якому просив повідомити та надати інформацію за кожен місяць окремо про загальну суму заробітної плати (грошового забезпечення), виплаченої (виплаченого) позивачу за період роботи (проходження служби) в Національній поліції з 07.11.2015 року по 31.08.2016 року (день звільнення) з розшифровкою за видами виплат, у тому числі: за роботу в надурочний час, у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; суми заробітної плати, що належали до виплати (а.с.22).
Листом № 29/М-45аз від 06.12.2016 року ГУ НП в Київській області надіслало завірені розрахункові листи нарахування грошового забезпечення позивача за період проходження служби з 07.11.2015 по 31.08.2016 (а.с.23-25).
Також, у заяві від 12.02.2018 року позивач просив надати належним чином завірені копії відомостей із книг служби нарядів Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області щодо залучення його до несення служби за період з 07.11.2015 по 30.04.2016 включно (а.с.19).
На зазначену заяву позивача, листом №М-33/109/10091/01-18 від 07.03.2018 року Кагарлицьке ВП Обухівського Відділу поліції ГУ НП в Київській області надано відомості щодо залучення до несення служби згідно книг служби нарядів, які зберігаються в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області (а.с.21).
У свою чергу, ГУ НП в Київській області, розглянувши заяву позивача від 12.02.2018 року, листом №М-352 від 20.03.2018 року надало відповідь, що графіки нарядів та чергувань, накази керівників відділення поліції, які були підставою для залучення позивача до виконання службових обов`язків у нічний час у період з 07.11.2015 по 30.04.2016 відсутні. Стосовно довідок обліку несення поліцейськими Кагарлицького ВП служби в нічний час за вказаний період повідомлено, що до управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління зазначені довідки не надходили (а.с.27).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненараховання позивачу грошового забезпечення за роботу у нічний час за період з 01.01.2016 по 31.03.2016, останній звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача є триваючим порушенням права позивача на отримання винагороди за працю, що полягало у ненарахуванні та невиплаті позивачу додаткового грошового забезпечення за службу у нічний час з 01.01.2016 по 31.03.2016 та порушило закріплене статтею 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Частинами першою та четвертою статті 43 Конституції України регламентовано, що  кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу у Кагарлицькому відділенні поліції Обухівського Відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області у період з 07.11.2015 року по 31.08.2016 року.
Згідно із частиною 1  статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі по тексту - Закон №580-VIII)(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. 
Частиною першою статті 59 Закону №580-VIII передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
Відповідно до статті 60 Закону №580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Особливий характер служби в поліції містить такі спеціальні умови для певних категорій поліцейських: 1) службу у святкові та вихідні дні; 2) службу позмінно; 3) службу з нерівномірним графіком; 4) службу в нічний час (частина 1  статті 91 Закону №580-VIII).
Відповідно до частини 2 статті 91 Закону №580-VIII  розподіл службового часу поліцейських визначається розпорядком дня, який затверджує керівник відповідного органу (закладу, установи) поліції.    
Згідно з частиною 1 статті 94 Закону №580-VIII  поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.
Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України (частина 2 статті 94 Закону №580-VIII).
За приписами пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції»  (далі по тексту - Постанова №988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови №988 визначено обов`язок виплачувати доплату за службу в нічний час - у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Відповідно до статті 94 Закону №580-VIII  та Постанови №988, з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі по тексту - Порядок № 260).
Згідно з пунктом 3 Розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. 
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Абзацом 1 пункту 11 Розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення, виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Положеннями  статті 108 Кодексу законів про працю України  (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що робота у нічний час (стаття 54) оплачується у підвищеному розмірі, встановлюваному генеральною, галузевою (регіональною) угодами та колективним договором, але не нижче 20 відсотків тарифної ставки (окладу) за кожну годину роботи у нічний час.
Так, відповідно до пункту 11 Розділу ІІ Порядку № 260 поліцейським, які виконують службові обов`язки в нічний час, виплачується доплата за службу в нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу з розрахунку за кожну годину служби в нічний час.
Годинна ставка обчислюється шляхом ділення місячного посадового окладу на кількість годин фактичного часу служби з урахуванням норми тривалості службового часу за відповідний місяць при 40-годинному робочому тижні.
Службою в нічний час вважається виконання поліцейськими службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00 години.
Поліцейським, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в службовий час.
Поліцейським добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі) та не включається в службовий час.
Підставами для виконання службових обов`язків у нічний час є графіки нарядів та чергувань, затверджені наказами керівників підрозділів органів поліції.
Облік фактичного часу служби в нічний час для нарахування доплати здійснюється шляхом оформлення довідки обліку несення поліцейськими служби в нічний час за формою, визначеною у додатку 1 до цих Порядку та умов.
Поліцейським, що залучалися до служби в нічний час, виплата доплати за службу в нічний час за минулий місяць здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме: відповідно до інформації, зазначеної Кагарлицьким ВП Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області у листі №М-33/109/10091/01-18 від 07.03.2018 року, ОСОБА_1  було залучено до несення служби згідно книг служби нарядів, які зберігаються в Кагарлицькому ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, а саме: книги служби нарядів Інвентарний № 16 (розпочата 01.01.2016, закінчена 14.01.2016); книги служби нарядів Інвентарний №70 (розпочата 15.01.2016, закінчена 18.08.2016).
Таким чином, за період проходження служби в органах Національній поліції, у період з 01.01.2016 по 31.03.2016, позивачем було фактично відпрацьовано в Кагарлицькому відділенні поліції Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області наступну кількість часу служби у нічний час, а саме з 22:00 год. до 06:00 год., за виключенням перерви для відпочинку та харчування тривалістю 2 годин вночі:
- у січні 2016 -  29 годин  загальної тривалості фактичного часу служби у нічний час (з 19 год. 00 хв. 01.01.2016 до 01 год. 00 хв. 02.02.2016; з 08 год. 00 хв. 13.01.2016 до 08 год. 00 хв. 14.01.2016; з 20 год. 00 хв. 19.01.2016 до 08 год. 00 хв. 20.01.2016; з 20 год. 00 хв. 23.01.2016 до 08 год. 00 хв. 24.01.2016; з 20 год. 00 хв. 27.01.2016 до 08 год. 00 хв. 28.01.2016; з 20 год. 00 хв. 31.01.2016 до 08 год. 00 хв. 01.02.2016);
- у лютому 2016 - 46 годин загальної тривалості фактичного часу служби у нічний час (з 20 год. 00 хв. 31.01.2016 до 08 год. 00 хв. 01.02.2016;    з 20 год. 00 хв. 04.02.2016 до 08 год. 00 хв. 05.02.2016; з 20 год. 00 хв. 08.02.2016 до 08 год. 00 хв. 09.02.2016; з 20 год. 00 хв. 12.02.2016 до 08 год. 00 хв. 13.02.2016; з 20 год. 00 хв. 16.02.2016 до 08 год. 00 хв. 17.02.2016; з 20 год. 00 хв. 20.02.2016 до 08 год. 00 хв. 21.02.2016; з 20 год. 00 хв. 24.02.2016 до 08 год. 00 хв. 25.02.2016; з 20 год. 00 хв. 28.02.2016 до 08 год. 00 хв. 29.02.2016);
- у березні 2016 - 12 годин загальної тривалості фактичного часу служби у нічний час (з 20 год. 00 хв. 03.03.2016 до 08 год. 00 хв. 04.03.2016; з 20 год. 00 хв. 07.03.2016 до 08 год. 00 хв. 08.03.2016).
Суд першої інстанції встановлено, що позивачем до матеріалів справи надані розрахункові листи нарахування грошового забезпечення позивача за листопад, грудень 2015, січень-вересень 2016, з яких вбачається, що за період з 01.01.2016 до 31.03.2016 останньому не було виплачено доплату у нічний час.
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву та у апеляційній скарзі, що позивачеві була нарахована доплата за службу в нічний час за липень 2016 у розмірі 244,08 грн. та виплачена у серпні 2016; за серпень 2016 у розмірі 174,34 грн. та виплачена у вересні 2016, а також, що на підставі постанови Кагарлицького районного суду Київської області від 21.07.2017 позивачу належить до виплати недоплачена частина одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 1675, 66 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.09.2016 по 13.09.2017 в сумі 75399,66 грн., одноразова грошова допомога в розмірі 290000 грн. у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.04.2018 позивачеві належить до виплати середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109523, 40 грн., не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції та правомірно не взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки в даній справі ОСОБА_1 просить стягнути грошове забезпечення за роботу в нічний час за період з 01.01.2016 по 31.03.2016.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ГУ НП в Київській області, всупереч вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 та наказу Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 протиправно не здійснювало доплату позивачу за службу в нічний час у січні-березні 2016.
З огляду на зазначені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправної бездіяльності ГУ НП в Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за службу в нічний час за період з 1 січня 2016 по 31 березня 2016.
Щодо позовної вимоги про стягнення з ГУ НП в Київській області заборгованості по заробітній платі (грошовому забезпеченню) за роботу (службу) в нічний час за період з 01.01.2016 по 31.03.2016, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 23 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України  похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).    
У даному випадку, вимога про стягнення заборгованості з ГУ НП в Київській області на користь ОСОБА_1 є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати грошового забезпечення за службу в нічний час за період з 01.01.2016 по 31.03.2016, а тому  підлягає задоволенню.
Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.01.2016 по 31.03.2016 становить у загальній сумі 448,92 грн.
Щодо відмови судом першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення з ГУ НП в Київській області компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з затримкою термінів її виплати у розмірі 135 (сто тридцять п`ять) гривень 59 коп. та зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення, колегія суддів апеляційної інстанції не надає правової оцінки, адже в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що ГУ НП в Київській області безпідставно та незаконно ненарахувано та невиплачено ОСОБА_1 грошове забезпечення за службу в нічний час за період з 1 січня 2016 по 31 березня 2016, чим порушено законні права та інтереси останнього.
Згідно з частиною першої  статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.
Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 березня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          А.Г. Степанюк

                                                                                                             В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 05.05.2020 року