ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 травня 2020 року           справа №200/602/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гайдара А.В., суддів: Компанієць І.Д., Міронової Г.М., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року (повний текст складено 17 лютого 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/602/20-а (суддя в 1 інстанції - Логойда Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,-

                                                В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік; стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на його користь грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік у сумі 39914 грн. за 70 календарних днів; стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на його користь кошти за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 24 березня 2019 року по день винесення рішення. На день подання позову сума складає 173933,42 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що станом на день звільнення з Національної поліції України відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2015 року по 2019 рік.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 200/602/20-а позовні вимоги було задоволено частково, внаслідок чого: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік;  в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає частковому скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем зазначено, що позивач проходив службу в поліції, і така служба не є військовою службою, а тому Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» на нього не поширюється.
Під час проходження служби в поліції з питання надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивач не звертався, і така відпустка йому не надавалася. Грошове забезпечення поліцейських та будь-які надбавки і доплати для поліцейських регулюються лише спеціальними нормативно-правовими актами для поліцейських, які не передбачають нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Відповідно до норм Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, тому така відпустка не переноситься на наступні періоди, не подовжується у випадку хвороби, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Крім того, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (крім осіб, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи) законодавством не передбачена. Тому вважав, що відсутні підстави для компенсації позивачу за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.
В період з 20 грудня 2002 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Під час проходження такої служби рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників органів внутрішніх справ України  від 25 червня 2015 року № 11/І/V/53 йому надано статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 від 27 липня 2015 року).
В період з 07 листопада 2015 року по 14 вересня 2016 року позивач проходив службу в Національній поліції України, з якої був звільнений з 14 вересня 2016 року. 
Так, 14 вересня 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області прийнято наказ № 1453 «Про виконання п. 1 наказу ГУНП в Донецькій області від 17.08.2016 № 1285», пунктом 1 якого за особисту недисциплінованість, грубе порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, вказівки ГУ НП в Донецькій області № 4824/05/12-2016 щодо дотримання поліцейськими дисципліни і законності, викоренення та попередження надзвичайних подій за їх участю та корупційних діянь серед особового складу, пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», що виразилося у недотриманні обмежень і заборон, передбачених антикорупційним законодавством, використанні своїх службових повноважень, пов`язаних з можливим одержанням неправомірної вигоди, скоєнні вчинку, який підриває авторитет Національної поліції і є несумісним з подальшим проходженням служби, старшого інспектора Мар`їнського відділення поліції Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України.
14 вересня 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Донецькій області видано наказ № 310 о/с «По особовому складу», яким відповідно до розд. VII Закону № 580-VIII  звільнено зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) майора поліції ОСОБА_1 старшого інспектора Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції з 14 вересня 2016 року.
Накази щодо звільнення оскаржувалися в судовому порядку.
Вказані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а саме постановою Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 805/4260/16-а.
Цією ж постановою також встановлено, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року в справі № 805/4260/16-а в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про визнання дій незаконними, визнання незаконними наказів, стягнення заробітної плати, стягнення моральної шкоди відмовлено.
Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволені частково: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 14 вересня 2016 року № 1453 «Про виконання п.1 наказу ГУНП в Донецькій області від 17.08.2016 № 1285» щодо звільнення зі служби в Національній поліції України старшого інспектора Мар`їнського відділення поліції Волноваського ВП ГУ НП в Донецькій області майора поліції ОСОБА_1 ; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 14 вересня 2016 року № 310 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) майора поліції ОСОБА_1 старшого інспектора Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора Мар`їнського відділення поліції Волноваського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 15 вересня 2016 року; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня 2016 року по 11 грудня 2017 року у розмірі 91381,68 грн. з відрахуванням з цієї суми обов`язкових податків і зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
На виконання вказаного судового рішення наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 12 грудня 2017 року № 591 о/с «По особовому складу» скасовано пункт наказу від 14 вересня 2016 року № 310 о/с у частині  звільнення позивача; позивача з 15 вересня 2016 року поновлено на посаді (пункти 5 та 6 Наказу). 
Також позивачу виплачено відповідне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та в подальшому виплачувалося грошове забезпечення, що підтверджується довідками про розмір грошового забезпечення позивача.
Постановою Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 805/4260/16-а, яка набрала законної сили, постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року скасовано, а постанову Донецького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року залишено в силі.
Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 25 березня 2019 року № 119 о/с на виконання постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 в справі № 805/4260/16-а скасовані пункти 5 та 6 наказу від 14 вересня 2016 року № 310 о/с щодо позивача та наказано вважати позивача звільненим зі служби в поліції з 14 вересня 2016 року; до вислуги років зарахувати фактично відпрацьований час після поновлення на службі за рішенням суду з 12 грудня 2017 року до 25 березня 2019 року.
Під час проходження служби в Національній поліції України позивач мав право на додаткову відпустку учасника бойових дій, що передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». 
Таку відпустку позивач не використав.
Грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік позивачу на нарахована, та, відповідно, під час звільнення позивача зі служби не виплачена.
На звернення позивача від 23 листопада 2019 року щодо виплати такої компенсації відповідачем надана відповідь від 03 грудня 2019 року № 183зі/26/01-2019, в якій повідомлено, що протягом 2015 - 2019 років - в період проходження служби в поліції, вказану додаткову відпустку позивач дійсно не використав. Разом з тим, грошове забезпечення поліцейських регулюються спеціальними нормативно-правовими актами для поліцейських, які не передбачають нарахування та виплату компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Відповідно до норм Закону України «Про відпустки» додаткова відпустка учасникам бойових дій не належить до щорічних відпусток, тому така відпустка не переноситься на наступні періоди, не подовжується у випадку хвороби, не ділиться на частини та не замінюється грошовою компенсацією. Тому підстави для нарахування та виплати такої компенсації відсутні.
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив наступне.
Проходження служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 60 Закону).
Відповідно до ст. 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.
Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачені такі види щорічних відпусток, як: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством (п. 1 ст. 4 Закону).
Відповідно до ст. 162 вказаного Закону, зокрема, учасникам бойових дій, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію», яка регулює питання обчислення тривалості відпусток, тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.
Згідно з ч. 8 ст. 93 Закону поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку.
Частиною 11 ст. 93 Закону визначено, що за бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Отже, законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. При цьому не передбачено позбавлення такої особи права на відпустку, яке вона вже отримала в попередньому календарного році.
Відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Відповідно до п. 8 розд. III Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що  затверджений  наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 11 жовтня 2018 року у справі № 806/829/17, від 24 жовтня 2018 року у справі № 806/277/16.
З огляду на не врегулювання положеннями Закону України «Про Національну поліцію» та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, що  затверджений  наказом МВС України від 06 квітня 2016 року № 260, питання компенсації невідбутої частини відпустки поліцейському за минулі роки, при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України, Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 826/8185/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».
Як вже зазначалося, до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством (п. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки»), зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплаті компенсації за невикористані відпустки. 
Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.
Оскільки право позивача на компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій порушено, тому воно підлягає відновленню в судовому порядку.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія апеляційного суду.
Колегія суддів зазначає, що позивач не є військовослужбовцем, а поліцейським, що є визначальним для застосування норм законодавства до спірних правовідносин в межах даного спору.
Так, в постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 2а-5178/12/1470 Верховний Суд зазначив наступне:
«28. Також, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає помилковим застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону передбачено, що дія цього Закону поширюється, зокрема, на інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення. При цьому УДАІ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Миколаївській області не відносилось до правоохоронних органів спеціального призначення.».
Головне управління Національної поліції в Донецькій області не відноситься Законом № 580-VІІІ або іншим актом законодавства до правоохоронних органів спеціального призначення. 
Далі, в постанові від 31 березня 2020 року в справі № 808/2122/18 Верховний Суд зазначив наступне:
«15. Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VІІІ) поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
16. Статтею 93 Закону №580-VІІІ встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
17. Згідно частини другої статті 94 Закону №580-VІІІ порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
18. Відповідно до статті 94 Закону №580-VІІІ та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.
19. Пунктом 8 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
20. Таким чином, відповідно до вимог Закону №580-VІІІ та Порядку №260, які є спеціальним законодавством та підлягають застосуванню при вирішенні спорів з приводу порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та надання їм відпустки, грошова компенсація за невикористану відпустку виплачується у випадку її невикористання у році звільнення. Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.
21. Також передбачено вказувати кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в наказі про звільнення, з яким обов`язково має бути ознайомлений під підпис поліцейський та має право на його оскарження в частині або повністю.
22. Судами першої та апеляційної інстанцій зроблено обґрунтований висновок про відсутність протиправної бездіяльності відповідача щодо виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки, у зв`язку з відсутністю передбаченого законодавством у нього такого обов`язку.
23. Також судами обґрунтовано відхилено доводи позивача що до спірних правовідносин повинні застосовуватися загальні приписи трудового законодавства, визначені КЗпП України та Законом України «Про відпустки». Доводи касаційної скарги в цій частині також є помилковими.».
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 06.02.2020 в справі № 520/692/19 та в справі № 818/1276/17, а також в постанові від 16.04.2020 у справі № 2а-5178/12/1470.
Крім того, в постанові від 13.06.2018 в справі № 545/1881/16 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок:
«06 червня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 травня 2015 року № 426-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» (далі - Закон № 426-VIII), яким доповнено новою статтею 77-1 Кодекс законів про працю України та статтею 16-1 Закон України «Про відпустки», а також внесено зміни до п. 12 статті 12 та п. 17 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Законом № 426-VIII встановлено, що учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Належність певної відпустки до того чи іншого виду (щорічна, соціальна тощо) визначено статтею 4 Закону України «Про відпустки», а види відпусток, за які при звільненні виплачується компенсація у разі їх невикористання, статтею 24 зазначеного Закону.
В свою чергу, після введення додаткової оплачуваної відпустки окремим категоріям ветеранів війни жодних змін до цих статей Закону про відпустки не внесено. При цьому нову статтю віднесено до розділу ІІІ «Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням. Творча відпустка. Відпустка для підготовки та участі в змаганнях», назву якого доповнили складовою «Додаткова відпустка окремим категоріям ветеранів війни». Отже, вказана вище додаткова відпустка не належить до щорічних.
Оскільки, вказана вище додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки»). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року.
Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки…».
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, з урахуванням викладеного вище, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Положення Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом №580-VІІІ та Порядком №260, які не передбачають можливості виплати грошової компенсації за невикористану відпустку як учаснику бойових дій.
Навіть посилання позивача на положення Кодексу законів про працю України та Закону України «Про відпустки» не дають законодавчих підстав для задоволення позову. Так, останнім законом такий вид відпустки не віднесено до щорічних (розділ ІІ цього Закону), оскільки стаття 16-2 міститься не в розділі ІІ, а в розділі ІІІ Закону України «Про відпустки». При цьому приписами як частини першої статті 83 КЗпП, так і частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено обов`язок виплати працівнику у разі його звільнення грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також лише одного виду додаткової відпустки - працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Таким чином, законодавчі підстави для грошової компенсації невикористаних позивачем додаткових відпусток як учаснику бойових дій відсутні, тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.
У зв`язку з тим, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, в її задоволенні також слід відмовити.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Підстави для розподілу судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати, а відповідачеві як суб`єкту владних повноважень такі судові витрати не відшкодовуються.
Керуючись статтями 23, 33, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 200/602/20-а - задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 200/602/20-а - скасувати.
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені - відмовити повністю.     
Повне судове рішення складено 06 травня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            А.В. Гайдар

Судді                                                                                          І.Д. Компанієць

                                                                                Г.М. Міронова