ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7789/16                                        Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2020 року                                                                                м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Парінова А. Б., Собківа Я. М.
за участю секретаря Скидан С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва  від 30 травня 2019 року
у справі № 826/7789/16 (розглянуто за правилами спрощеного провадження)
за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 
до відповідача Державної міграційної служби України
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
У травні 2016 року громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (надалі - третя особа), в якому просив:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 200-16 від 05.04.2016 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,
- зобов`язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Сирійської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач не може повернутися в країну походження, оскільки в Сирії триває громадянська війна, він є військовозобов`язаним і при поверненні його буде призвано на службу в збройні сили, але він не бажає воювати та вбивати людей, а особи, що відмовляються від військової служби вважаються дезертирами та переслідуються сирійської владою. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року адміністративний позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 200-16 від 05.04.2016 про відмову у визнанні громадянина Сирійської Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Сирійської Республіки ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому Верховний Суд зазначив, що судами прийнято рішення про зобов`язання прийняття Державною міграційною службою України рішення щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту без застосування особливості індивідуального підходу до конкретних обставин справи, зокрема: дослідження питання можливості безпечного повернення особи в країну походження та проживання разом із близькими родичами, перевірки критеріїв визначення статусу біженців в розумінні відмінності із статусом економічних мігрантів, відсутності вимоги примусового повернення або видворення особи з території України та ймовірності проходження військової служби в альтернативному порядку із встановленням можливої варіації міри покарання у разі ухилення від такої служби.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 - відмовлено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивач не відразу звернувся з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, що зловживав цим правом. Проте, це не відповідає чинному законодавству, оскільки, в Законі України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не існує наслідків пропущення строку на звернення з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту і не дає підстави вважати про відсутність небезпеки для життя та здоров`я заявника у країні походження. З огляду на зазначене, твердження суду є голослівними.
Представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити у повному обсязі. 
В судовому засіданні позивач надав пояснення, через перекладача, в яких просив задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідач  заперечував проти апеляційної скарги, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення першої інстанції залишить в силі.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІV Прикінцевих положень КАС України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 309 КАС України продовжено на строк дії такого карантину.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Хомс, сімейний стан - неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин.
До України позивач прибув легально у січні 2011 року літаком з території Лівану. Документ, який посвідчує особу - паспорт громадянина Сирії № НОМЕР_1 .
Вперше за захистом в Україні до органів Державної міграційної служби звернувся у 2012 році та отримав відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач 15.04.2014 року повторно звернувся до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що за час перебування в Україні істотно погіршилась ситуація в країні його походження, збройний конфлікт не було вирішено мирним шляхом, а навпаки, для таких груп населення, які є сунітами та осіб, які стоять в запасі озброєних сил (резервісти), і які ухиляються від повторного призову, з`явилися ще більші ризики зазнати переслідувань через релігійні та політичні причини, зокрема, через теперішню ситуацію в Сирії туди неможливо повернутися через небезпеку та війну, що продовжується.
Заявник зазначив, що є військовозобов`язаним, але не бажає служити в армії, не хоче вбивати та бути вбитим. Служба в армії буде суперечити його політичним і моральним переконанням, а відмова служити буде загрожувати смертю.
Рішенням Державної міграційної служби України від 10.11.2014 року № 619-14 громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015 року по справі №826/301/15 адміністративний позов громадянина Сирії ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10.11.2014 року № 619-14 в частині відмови визнання його особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 від 15.04.2014 року щодо наявності або відсутності підстав, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в іншій частині позову відмовлено.
На виконання вищевказаної постанови Окружного адміністративного суду міста Києва Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10.11.2015 року №62-15 про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС.
За результатами повторного розгляду заяву громадянина Сирійської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві відмовило у її задоволенні на підставі висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.03.2016 року (справа № 2014 KYIV 0060).
Рішенням відповідача від 05.04.2016 року №200-16 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених підпунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону.
Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 22.04.2016 року №118 позивача поінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач вважаючи дії відповідача протиправними щодо прийняття спірно рішення, зумовила його звернення до суду, з адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту протоколів співбесіди від 15.07.2014 року та від 16.02.2016 року, позивач стверджував, що не був членом політичних партій, релігійних організацій та інших громадських організацій, а також, що не зазнав фізичного насилля через свої політичні переконання, віросповідання та національність, що виключає можливість визнання його біженцем відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, тому підстав для скасування рішення відповідача відсутні.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно пунктів 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Частинами 1 та 5 статті 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до частини 1 статті 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Скеровуючи справу на новий розгляд справи Верховний Суд в постанові по даній справі зазначив, що судами прийнято рішення про зобов`язання прийняття Державною міграційною службою України рішення щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту без застосування особливості індивідуального підходу до конкретних обставин справи, зокрема: дослідження питання можливості безпечного повернення особи в країну походження та проживання разом із близькими родичами, перевірки критеріїв визначення статусу біженців в розумінні відмінності із статусом економічних мігрантів, відсутності вимоги примусового повернення або видворення особи з території України та ймовірності проходження військової служби в альтернативному порядку із встановленням можливої варіації міри покарання у разі ухилення від такої служби.
На виконання вимог постанови Верховного Суду по даній справі судом першої інстанції було досліджено матеріали проведення з позивачем співбесіди та встановлено наступне.
Так, Головним управління Державної міграційної служби в місті Києві проаналізовано побоювання позивача щодо повернення до країни походження та на підставі його пояснень встановлено, що він є військовозобов`язаним і при поверненні до Сирії повинен повторно служити в армії. Наразі він є резервістом і ухиляється від повторного призову. При цьому заявник зазначив, що відслужив в армії в 1991-1992 роках, має офіцерське звання, документів на підтвердження цього факту не надав.
При цьому проаналізовано законодавство Сирії, відповідно до якого військова служба є священним обов`язком і регулюється законом, захист територіальної цілісності Сирії є обов`язком кожного громадянина. 
Президент Сирії Б.Ассад систематично (у 2013, 2014, 2015 рр.) проводив загальну амністію, відповідно до якої звільняються від відповідальності особи, які обвинувачуються у дезертирстві та ухиленні від проходження обов`язків військової служби. 
Водночас встановлено, що згідно зі статтею 167 Конвенції з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) дезертирство завжди і в усіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба, - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняються залежно від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухилення від призову самі по собі не є за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.
Твердження про переслідування владою Сирії через ухиляння від повторного призову до збройних сил Сирії заявником не було доведено, всі дані записані з його слів і нічим не підтверджені, а тому переслідування вважається маловірогідним.
Судом першої інстанції ухвалою від 25.03.2019 року витребувано у позивача відомості або письмові пояснення з урахуванням висновку в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року.  
Під час нового розгляду справи позивачем надано суду першої інстанції письмові пояснення та документи зокрема, дані УВКБ ООН за лютий 2017 року "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії" та відомості з мережі Інтернету (публікацій Центру новин ООН та Радіо Свобода).
Судом першої інстанції зазначено, що зі змісту вказаної "Актуальної інформації про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії" особи, що ухиляються від виконання військово обов`язку на території Сирії, які не прибули для проходження військової служби упродовж 30 днів з моменту зазначеного в повістці строку, підлягають до тюремного заключення від одного до шести місяців (в мирний час), в доповнення до необхідності пройти регулярну службу в армії…..У воєнний час покаранням за ухилення від призову є тюремне заключення строком до п`яти років, залежно від обставин. Після відбуття покарання особа зобов`язана пройти регулярну військову службу.
Колегія суддів досліджено матеріали справи та зміст апеляційної скарги з додатками та встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що останній є резервістом і стосовно резервістів у Сирії застосовується повторний призов, за ухилення від якого останні можуть переслідуватися владою.
Щодо посилання апелянта, що ним надано до суду першої інстанції 15 квітня 2019 року докази про те, що останній є резервістом, колегією суддів ставиться до цього критично, оскільки в матеріалах справи наявні письмові пояснення з додатками ("Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії" та відомості з мережі Інтернету (публікацій Центру новин ООН та Радіо Свобода), які жодним чином не підтверджують, що позивач є резервістом (стор. 271 -287 том І).
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в "Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по Сирії" не містить відомостей про можливість повторного призову резервістів, а отже, позивачем не доведено, що до нього можливо застосовано покарання на території Сирії, а отже твердження апелянта, що судом першої інстанції не досліджувалися матеріали справи є безпідставним та необґрунтованими.
Також, судом першої інстанції встановлено, що Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві проаналізувало побоювання позивача зазнати шкоди з боку будь-якої із сторін учасниць конфлікту в Сирії у формі вбивства чи інших форм фізичного насильства. 
Факт збройного конфлікту в Сирії не заперечується, проте, на підставі публікацій у засобах масової інформації встановлено поступову стабілізацію ситуації в регіоні можливого проживання заявника в Сирії.
Під час співбесіди 28.04.2014 року позивач розповів, що приїхав в Україну в січні 2011 року, коли в Сирії був спокій, для працевлаштування в арабській фірмі, що спеціалізується на ресторанному бізнесі. Через шість місяців вирішив повернутись до країни походження, однак, дізнався із засобів масової інформації та від друзів про збройний  конфлікт в Сирії, у зв`язку з чим він може загинути через насилля в країні. Для таких груп населення як суніти та особи, які стоять в запасі збройних сил і ухиляються від повторного призову, є більше ризиків бути підданим переслідуванню через релігійні і політичні причини.
Під час співбесіди 13.07.2014 року позивач повідомив, що в Сирії у нього є мати, батько, брат, які повідомляють його про напружену ситуацію в країні. 
У подальшому під час співбесіди 16.02.2016 року позивач повідомив, що інколи телефоном спілкується з родичами, які проживають в Сирії та чув, що у них все нормально. Інформував, що два брати живуть в місті Хомс, один із яких працює суддею, інший - адвокатом, має власну фірму; два брати живуть в Латакії, один із яких працює викладачем в університеті, інший має власну справу з продажу та монтажу кондиціонерів та систем опалення; в місті Хомсі живе 2 сестри, одна з яких працює масажисткою, інша - домогосподарка; також дві сестри живуть в Дамаску, одна з яких працює в транспортній компанії, інша - перекладачем, батьки - пенсіонери, живуть в Хомсі.
Колегія суддів звертає увагу, що з відкритих джерел, як зазначено у вищевказаному вище висновку Головного управління Державної міграційної служби України вмісті Києві,  «сирийская армия во время наступлений по всей территории страны освободила ряд населенных  пунктов в провинцяих Латакия , Алеппо , Идлиб, Хама и Хомс, а также приступила к уничтожению боевиков в районах Восточная Гута и Джаубар в пригородах Дамаска». 
З огляду на викладене Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві у вищевказаному висновку обґрунтовано стверджує, що члени родини заявника, які проживають в таких містах Сирії як Хомс, Латакія та Дамаск, переважно займають достатньо високий рівень в суспільстві та ведуть нормальний спосіб життя, тому заявник має можливість оселитися разом із членами родини, що дає підстави припустити, що при поверненні до країни походження ризик загрози життю та здоров`я заявника буде низький.
У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15 листопада 2015 року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях, зокрема в Алеппо.
Згідно з протоколом співбесіди з позивачем від 16.02.2016 року на запитання щодо його обізнаності про небезпеку в Сирії сьогодні, він відповів, що  при спілкуванні із сестрою чує в її голосі занепокоєння, тому вважає, що на батьківщині йому буде небезпечно.
В судовому засіданні позивач (апелянт) надав пояснення, що частина його родини мешкає в інших державах, а частина родини мешкає в Сирії, при цьому позивач не зазначив про те, що члени родини інформують його про обставини, які свідчать про загрозу життю, безпеці чи свободі в Сирії, або можуть становити небезпеку для життя, здоров`я чи свободи позивача у разі його повернення до батьківщини.
Крім того, позивач не надав переконливих доказів (пояснень) того, що в 2014 році він не міг повернутися на батьківщину, де йому могли завдати шкоду.
Необхідно зазначити, що відповідно до Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 №8043/04 держави-учасниці можуть вважати, що обов`язок заявника полягає в тому, щоб якомога швидше надати всі факти, необхідні для того, щоб обґрунтувати свою заяву про міжнародний захист. У співпраці із заявником держава-учасниця зобов`язана розслідувати відповідні факти заяви.
Такі факти складаються із заяв і всієї документації, наявної в розпорядженні заявника щодо його/її віку, походження, в тому числі відповідних родичів, ідентифікації, національності (громадянства), країни (країн) і місця (місць) попереднього проживання, попередні заяви про притулок, маршрути пересування і причини клопотання про міжнародний захист.
Як складову оцінки заяви про міжнародний захист, держави-учасники можуть визначити, що заявник не потребує міжнародного захисту, якщо в окремій частині країни походження не існує цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або не існує реального ризику зазнати серйозної шкоди і заявник може обґрунтовано залишитися в цій частині країни.
При визначенні, чи відповідає певна частина країни походження параграфу 1, держави-учасники повинні посилатися на загальні обставини, існуючі в тій частині країни, і на особисті обставини заявника на час прийняття рішення за заявою.
Параграф 1 може застосовуватися, незважаючи на технічні перешкоди до поверненню. 
Ураховуючи наведені правові норми та викладені вище обставини щодо нормальних умов життя членів родини позивача в окремих містах Сирії, його можливість оселитися в поруч чи разом із ними свідчить про відсутність об`єктивних побоювань позивача загрози життю чи безпеки позивача.
Наведене дає підстави суду дійти висновку про відсутність підстав, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, що зі змісту протоколів співбесіди від 15.07.2014 року та від 16.02.2016 року, позивач стверджував, що не був членом політичних партій, релігійних організацій та інших громадських організацій, а також, що не зазнав фізичного насилля через свої політичні переконання, віросповідання та національність, що за висновком суду виключає можливість визнання його біженцем відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що однією з причин виїзду позивача з країни громадянської приналежності були економічні міркування, тобто працевлаштування і його небажання повернутися на батьківщину не ґрунтується на побоюваннях за своє життя та безпеку, оскільки пов`язані з бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру, з огляду на що його можна віднести до економічних мігрантів.
Щодо посилання апелянта, що судом першої інстанції не взято до уваги, положення частини 2 статті 77 Кас України, роз`яснення викладених у пункті 9 постанови  Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1, що в адміністративних судах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія частково погоджується, з твердженням апелянта, що на відповідача - суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності оспорюваного рішення (дій, бездіяльності) не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Проте, відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів звертає увагу, що покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності оспорюваного рішення (дій, бездіяльності) не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року по справі №456/952/16.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що скеровуючи на новий розгляд дану справи Верховний Суд звернув увагу, що позивачем не надано жодних доказів стосовно примусового призову до збройних сил. Припущення стосовно можливих проблем, пов`язаних із проходженням служби в арміє не можуть бути єдиним доказом наявності цілком правдоподібних та обґрунтованих підстав для визнання позивача біженцем.
Отже, в даному випадку і Верховний Суд звернув увагу, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували протиправність рішення відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано під час розгляду справи у суді першої інстанції, та під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції переконливих доказів того, що його може бути призвано до армії, чи застосовано репресії в разі повернення на батьківщину, а судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи та зміст апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не навів аргументів і не надав жодних доказів щодо неповного та необ`єктивного розгляду справи судом першої інстанції щодо правовідносин, які склалися станом на 2014 рік при прийнятті спірного рішення відповідачем.
Також, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позовній заяві та додатковим пояснення з додатками поданим позивачем до суду першої інстанції, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які він висловив, зокрема, в п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
Тобто, встановлюючи істину в справі суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.
З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.
Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    А. Б. Парінов
                                                                                                              Я. М. Собків       

Повний текст постанови складено 20 травня 2020 року.