Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 202/1348/17
провадження № 61-11462св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель», 
представник відповідача - Кузяков Олександр Володимирович,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпровська міська рада, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду       м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року у складі судді Волошина Є. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 рокуу складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» (далі - ПрАТ «НВО «Созидатель»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпровська міська рада, про визнання дій протиправними і визнання договору недійсним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2009 року між ним і ПрАТ «НВО «Созидатель» було укладено договір № 91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд).
Вказував, що цей договір не відповідає вимогам статей 203, 227,                 229 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,            Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про захист економічної конкуренції», постанови Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року  № 630 «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», оскільки він, як споживач послуг, мав право при укладанні договору на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» вважається нечесною підприємницькою практикою, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, та згідно з частиною шостою статті 19 цього Закону такий правочин є недійсним. Одночасно в оспорюваному договорі взагалі відсутня інформація, на якій юридичній підставі та засадах відповідачем експлуатується дахова котельня , розташована у будинку АДРЕСА_2 , яка є частковою спільною власністю позивача та інших співвласників зазначеного будинку. Також спірний договір був укладений ще до затвердження рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 травня 2010 року № 1729 «Про оформлення прав власності фізичним та юридичним особам на об`єкти нерухомого майна у житловому комплексі з офісними приміщеннями літ. А-18 і трансформаторну підстанцію за адресою: АДРЕСА_2 , співвласником якої є він. 
Таким чином, у нього не було можливості відповідно до статті 19 Закону України «Про теплопостачання» здійснити вільний вибір теплопостачальної організації або обрати можливість самостійно експлуатувати теплогенеруючу установку (дахову котельню). 
Вказував, що ПрАТ «НВО «Созидатель» було порушено його право на         вільний вибір суб`єкта підприємницької діяльності з виконання послуг теплопостачання. Крім того, відсутність ціни у договорі від 31 липня           2009 року № 91 є порушенням істотних умов договору та є підставою для визнання цього правочину недійсним. 
На підставі вказаного ОСОБА_1 просив суд: визнати дії ПрАТ «НВО «Созидатель» при узгодженні та виконанні умов договору від 31 липня       2009 року № 91 протиправними і такими, що порушують права споживача; визнати недійсним договір від 31 липня 2009 року № 91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений між ОСОБА_1 і ПрАТ «НВО «Созидатель».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська                          від 01 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення оспорюваного правочину у ПрАТ «НВО «Созидатель» були відсутні           ліцензії на виробництво та постачання теплової енергії, що відповідно до статті 227 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним.
Разом з тим, позивачем пропущено загальний строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався у 2011 році, а з позовом до суду звернувся лише у 2017 році, що згідно зі статтею 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_1 і ПрАТ «НВО «Созидатель» задоволено частково.
Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що підстав для задоволення позову ОСОБА_1 немає, оскільки укладений сторонами договір за формою і змістом відповідає вимогам чинного законодавства, крім того, на підставі рішення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 20 березня 2008 року № 22-теп ПрАТ «НВО «Созидатель» було видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії. Вказане свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог, що виключає застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді касаційного цивільного суду              від 16 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями,           що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Вказане свідчить, що відповідач не має права в односторонньому порядку змінювати ціну/тариф на послуги з опалення і гарячого водопостачання. Також зазначав, що ПрАТ «НВО «Созидатель» не є власником дахової котельні, оскільки її власниками відповідно до статті 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» і статті 382 ЦК України є співвласники багатоквартирного будинку.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги
 
У серпні 2019 року представник ПрАТ «НВО «Созидатель»- Кузяков О . В. подав відзив на касаційні скарги, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції немає, оскільки доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
31 липня 2009 року між ОСОБА_1 і ПрАТ «НВО «Созидатель» був укладений договір № 91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), за умовами якого ПрАТ «НВО «Созидатель» зобов`язався надавати ОСОБА_1 вчасно і відповідної якості послуги з опалення та постачання гарячої води у приміщення АДРЕСА_2 , шляхом підігріву води з використання будинкової дахової котельні, а ОСОБА_1 зобов`язався своєчасно оплачувати надані комунальні послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції       Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими і підстав для їх скасування немає.
 
Так, згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 
203 цього Кодексу.
 
Частиною першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
За змістом частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що договір про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд) підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови. 
 
Крім того, судом установлено, що договір від 31 липня 2009 року № 91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд), укладений сторонами, є чинним і пролонгується кожен календарний рік, починаючи з 31 липня 2010 року.
 
Твердження позивача, що за умовами оспорюваного правочину відповідачу надано право в односторонньому порядку змінювати ціну/тарифи є безпідставними, оскільки у пункті 2.4 цього правочину сторонами погоджено, що у разі зміни тарифів, вони підлягають затвердженню в установленому законодавством порядку, а інформація про зміну тарифів зазначається у рахунках на оплату, на інформаційних дошках у житлових будинках, а також на сайті організації.
 
Статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що           система автономного теплопостачання - це внутрішньобудинкова система опалення, яка використовується для теплозабезпечення окремого багатоквартирного будинку.
 
Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 обладнаний даховою котельнею.
 
Відповідно до пункту 1.4 Порядку відключення окремих житлових        будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, система автономного теплопостачання будинку - це сукупність джерела теплової енергії потужністю до 1 Гкал/год; розміщується в межах цього будинку (частині будинку, надбудові чи прибудові до цього будинку), внутрішньо будинкових мереж і систем теплопостачання окремих приміщень.
 
Таким чином, будинкова котельня належить до систем автономного теплопостачання.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.
 
Частиною першою статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
 
З огляду на викладене, відповідач надає послуги з автономного опалення одного житлового будинку, за рахунок дахової котельні, що не є централізованою системою опалення. 
 
Умови та порядок надання послуг з опалення та гарячого водопостачання узгоджено між сторонами договором від 31 липня 2009 року № 91.
 
Проаналізувавши зміст пункту 2.4 оспорюваного правочину, суди дійшли правильного висновку про відсутність у ПрАТ «НВО «Созидатель» права в односторонньому порядку змінювати тарифи, оскільки зміна таких тарифів, відповідно до договору, підлягає затвердженню в установленому законодавством порядку, а вже після зміни тарифу, останній зазначається у рахунках на оплату, на інформаційних дошках у житлових будинках, а також на сайті організації.
 
Щодо доводів заявника про невідповідність договору від 31 липня          2009 року № 91 про надання послуг з опалення та гарячого водопостачання (житловий фонд) типовому договору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, то суд обґрунтовано виходив із того, що вказаною постановою Кабінету Міністрів України затверджені правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення.
 
Враховуючи те, що оспорюваний договір, укладений між ОСОБА_1 і ПрАТ «НВО «Созидатель», стосується надання послуг з автономного опалення (з використанням дахової котельні будинку), то типовий договір, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня                 2005 року № 630, до цих правовідносин не застосовується, оскільки останній затверджує правила надання послуг тільки з централізованого опалення.
 
Також безпідставними є твердження заявника про відсутність у відповідача відповідної ліцензії на надання послуг з опалення та гарячого водопостачання.
 
Судом установлено, що рішенням Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 20 березня 2008 року № 22-теп ПрАТ «НВО «Созидатель» було видано ліцензії на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії.
 
Оспорюваний договір між сторонами було укладено 31 липня 2009 року, тобто на момент його укладення відповідач мав відповідні ліцензії на виробництво і постачання теплової енергії.
 
Доводи ОСОБА_1 , що дахова котельня є власністю співвласників житлового будинку АДРЕСА_2 на правильність висновків суду не впливають, оскільки вказані обставини не входять до предмета доказування у цій справі та не можуть свідчити про неправомірність оспорюваного правочину, укладеного між сторонами.
 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ПрАТ «НВО «Созидатель» не є монополістом на ринку комунальних послуг, а тому позивач може вільно обрати іншого виконавця комунальних послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, розірвавши договір, укладений з ПрАТ «НВО «Созидатель», у порядку, визначеному пунктом 7.1 цього договору.
 
Таким чином, доводи касаційних скарг не можуть бути підставою для скасування законних і обґрунтованих судових рішень, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який обґрунтовано їх спростував. 
 
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2018 року у незміненій частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2019 рокузалишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович